Мехмет Мурат Сомер
Убийството на Бусе

Превод от турски: Тимур Халилов, 2011

chitanka.info

1

Превключих телевизора на състезанието по познания само за да слушам въпросите и влязох в банята. Както всички състезания, и това беше предназначено за неграмотните. И все пак ми харесва да знам повечето от отговорите. Някои от момичетата в клуба постоянно ми казват: „Участвай и ти. Колко хубаво би било! С цялото си великолепие, ще ги разбиеш.“        Отклонявах ги с думите: „За бога, кой ще ми позволи?“.

Преди да приключи първият кръг въпроси, вече се бях обръснал, дойде време за грима. Когато съм в настроение, тази част продължава дълго. А когато не съм, ми отнема една-две минутки. Беше топло, клубът дори нямаше да се напълни в ранен час. Значи, разполагах с много време.

С един добър грим ще придобия вид, с който няма да отстъпя на звездите от брилянтните години на Холивуд, фаворитът ми за всички времена е Одри Хепбърн. Една момчешка красота.

Ето че пак станах мацка. Погледнах се в огледалото и си изпратих голяма целувка. Облякох си сребристата полупрозрачна рокля с леопардов десен и повиках такси от стоянката. Дойде Хюсеин. Това момче е от тези, които през деня съвсем възпитано се обръщат към мен с „братле“, а вечерта ми се натискат. Докато излизаше от кооперацията, отново се ухили като пес. Още с качването изгаси светлините на колата. Познава нрава ми.

— Към клуба ли?

Сякаш се е случвало да отивам другаде по това време.

— Да.

Не обичам дългите и безсмислени разговори.

Потеглихме. Вместо да гледа пътя, беше вперил очи в мен. И тъй като погледите в огледалото не му бяха достатъчни, той се обърна и започна да ме зяпа нагло през рамо. Да беше поне малко мой тип, пак добре, но той никак не ме привличаше. Имаше прекалено детско излъчване, а аз си падам повече по по-мъжествените.

— Затоплило се е, нали?

— Не питай… — отвърнах му.

— Ако искаш, вярвай, но каквото и да си облека, полепва по мен. Цял ден в колата… Направо ставаме като суджуци — лепкави отвсякъде.

Отново придоби онази ехидна физиономия.

— Ти не работиш ли през нощта?

— И тогава всичко ми се лепи.

Усмивката му стана още по-злобна.

— Вземай си обилно душ.

— Къде има душове на стоянката. Може ли да идвам при теб?… Ще си вземаме душ… заедно…

— Не се занасяй…

— Добре, братле… Опитах си късмета, какво толкова…

След като ме опознаха от квартала, с времето се промени и отношението към мен. В началото не намираха разлика във външния ми вид през деня и нощта или се преструваха, че не забелязват такава. Една нощ, без да обръщам внимание на тясната минипола, която бях облякла, с помощта на тай бокс и айкидо хватки се справих с мъж, който създаваше проблеми в центъра на квартала. Оттогава насам дори и начинът, по който шофьорите на стоянката гледаха на мен, се беше променил. Бях си спечелил уважението им, след като се справих с доста по-едър мъж от мен.

Докато слизаше пред клуба, Хюсеин ме попита:

— Да те взема ли на излизане?

Ако бях сигурна, че ще се окаже Джон Холмс, от мен да мине, щях да опитам веднъж, но нито един от основните белези не беше налице. Нито носът му беше дълъг, нито пръстите.

— Не — отвърнах аз. — Не се знае кога ще свърша, по-добре не ме чакай!

На входа ме посрещна нашият охранител Джюнейт. Името на този младеж винаги ми звучи като прякор. Отвътре ми идва да го наричам Мехмет, Али или някое подобно име. Той е от онези, които постоянно помпат мускули по фитнес залите. Една нощ, когато клубът беше празен, по настояване на момичетата, с него направихме айкидо демонстрация. Цяла седмица след това имал болки в гърба. А всъщност бях го поступал леко, само за шоуто. Всъщност се оказа, че помпащите мускули във фитнеса обикновено за нищо не стават. Освен това заради стероидите, които вземат, и онази работа не им става както трябва. А на някои изобщо не им става.

Тази нощ клубът пак е препълнен. Добре че бяхме толкова търсени. Не мога да отрека приноса си за това. Аз промених манталитета на клуба, правилата в работата и обнових ценностите на обекта.

Фактът, че притежавам дори и малък дял от акциите на клуба, кара момичетата да се отнасят с мен като с шеф. Това уважение се дължи не само на отчасти шефското ми положение, а и понеже си имам друга работа през деня — т.е. имам източник на средства и следователно не се издържам като тях само с приходите от клиенти.

За да избегне силната музика, Серап почти се долепи до мен и заговори:

— Како, моят човек пак дойде… Какво ще кажеш, да отида ли?

Отпих малка глътка от „Върджин Мери“.

— Пак ли безплатно?

— Знаеш, че имам слабост към него.

— И той я използва. Ако така продължава, този месец няма да изкараш пари дори за да си платиш наема.

— После ще поработя през нощта…

— Нощем не остава ли при теб?

— Ами няма как… живеел със семейството си. Преди полунощ се прибира у дома. Брат му се сърдел.

Стана ми смешно. Познавам ги добре тези братя. Нещата, които те правят или просто им минават през ума, повярвайте ми, може дори и мен да изплашат.

Но като видях очите й изпълнени с блясък и желание, се отказах да я поучавам.

— Ти си знаеш, мила. Само бъди предпазлива, не се увличай много.

— Ами аз вече се увлякох, няма повече накъде.

— Е, върви тогава.

Серап се отдалечи с бързи крачки към любимия си, който беше по-нисък от нея, деветнайсетгодишен, мургав, мършав и с вид на нервак. Дори докато тичаше, не пропускаше да подчертае неподправената си кокетност. Според думите й, стоката на младежа си заслужавала да се види. А като го погледнеш, не можеш и да предположиш, че е вярно. Всъщност не беше и ясно това откъде щеше да изскочи.

Оставих питието си на бара, отправих се към дансинга и се слях с тълпата. Поздравихме се и се целунахме с момичетата, които ме разпознаха, докато минавах между тях. Щом забеляза появата ми на дансинга, диджей Осман пусна любимото ми на всички времена парче на „Уедър Гърлс“ — „It’s Raining Men“. И аз започнах да танцувам. Бусе се доближи до мен. Дори в тъмнината си личеше, че лицето й е пребледняло. Понякога и гримът не върши работа. Преструвайки се, че танцува, се прокрадна до мен.

— Моля те, да поговорим малко — каза.

Погалих я по гърба. Заедно слязохме от дансинга. На учудения поглед на Осман, който беше в помещението за диджея, отговорих, като направих движение, което означаваше „после“.

— Какво става?

— Да се качим ли горе? Тук е много шумно. Не искам да викам.

Момичетата понякога се обръщат към мен, за да споделят проблемите си, да се допитват за щяло и нещяло, да искат финансови консултации за това, как да оползотворят парите си, или ме използват като Кака Гюзин.

Качихме се на горния етаж в офиса. Полуетаж, нисък таван, мъничък прозорец, който гледа към клуба, една огромна маса, каса в ъгъла, два изтъркани фотьойла с вдлъбнати седалки, складирана тоалетна хартия, салфетки и каси с алкохол. Аз седнах върху касите с вино. Бусе седна в единствения празен фотьойл. Втренчи поглед в мен. Гледаше ме, сякаш очакваше обяснение. Изчаках известно време в опит да се сетя. Имаше нещо, което не помня ли? Не, нямаше.

— Какво ти става? — попитах. — Не ме гледай въпросително, ти искаше да говорим.

Отново впери поглед в мен. Като че ли ме изпитваше. Преценяваше дали да каже каквото искаше да каже. Накрая явно се реши.

— Страх ме е. Много ме е страх…

Продължих да я гледам с любопитно изражение. За всеки случай пуснах и една показваща разбиране усмивка.

— Не знам как да започна. Много съм объркана.

— Добре де, разказвай тогава. Както искаш, така го разкажи.

Заби поглед надолу. Дълго време не обели дума. И аз започнах да броя складираната ракия: девет запечатани каси.

— Страх ме е…

— Това го разбрах, миличка — отвърнах. — От какво те е страх?

Изчаках да продължи. Но все още нямаше нито звук. Започнах да броя белите вина: пет каси. Бяха намалели. Напоследък се бяха увеличили пиещите бяло вино. Резервите бързо се топяха.

— Имам едни документи.

Бусе все още гледаше надолу. Заговори бавно, като подбираше всяка своя дума:

— Те са свързани с един важен човек. Много важен човек. Ако се разчуе, ще стане страшно. Най-великият скандал.

Бях започнала да се заинтригувам.

— Преди години… Бях с един, който сега е много важна особа. И то не само така — веднъж. Беше нещо като връзка. Доста продължи. Имаме снимки заедно. По различно време, на различни места. И бележки, които ми е писал. Нищо, че им викам бележки, всъщност едното си беше направо писмо. Ръкописно. С подпис. Беше си същинско писмо. Разказва всичко, както си е и с имена.

Отново настъпи дълго затишие. Любопитството ми беше нараснало. Но не мога да чакам, без да правя нищо. Започнах да броя бутилките червено вино. По принцип то малко се пие. Само две каси. Това, което ме уплаши, бяха шестнайсет каси бира и четири бъчви.

— Има едни хора, които знаят, че тези неща са у мен.

Повечето от момичетата говорят страшно много. Могат да разкажат на всекиго всичко. Особено ако някоя от тях е била с известен, за да се похвалят, веднага ще разкажат. Как е било, как точно се е получило… Всъщност бил само хетеро, но страшно си паднал по нашата, станал й почитател, та дори се влюбил. Тоест всякакви хвалебствени разкази за това, колко е специална и красива нашата.

Не всичко е истина. Както всички хора, понякога ние също си фантазираме.

Но Бусе, която познавам, не е от този тип. Всъщност, като се замисля, изведнъж осъзнавам колко малко знам за нея. Истинското й име беше Февзи. Беше от Истанбул. Живееше сама в Тешвикие. Имаше котка. На възраст беше малко по-голяма от другите, без да съм напълно сигурна, според мен тя беше някъде към края на трийсетте си години.

При нас тези, които минат четирийсетте, ако имат пари, се затварят вкъщи, ако ли пък не, попадат или в публичния дом, или в провинцията се смесват с хората. Във всяка област има по един кебап ресторант, който е предпочитано място на нашите. Преместилите се в провинцията идват веднъж годишно в Истанбул на шопинг, показват се и с прикрита лъжливост разказват колко са щастливи и спокойни там.

Както и да е, Бусе си беше поставила силикон преди около десетина години. Освен това… използваше обилно одеколон „О д’Исей“.

— Аз не изневерих на връзката си. Изобщо не го правя. Бе изживяна и приключи.

Отново затишие. Този път вдигна очи от земята и ги насочи към стената. Гледаше с празен поглед разрешителното на обекта и данъчната табела. Аз започнах да чета.

— Значи, този беше специален. И все още е така. Много специален.

Бусе, вперил поглед в разрешителното, се отнесе. Без да ми разказва, направи едно обширно въображаемо пътешествие в миналото на връзката си. А аз започнах да си играя с повдигнатия край на облицовката на масата в ъгъла. Дърпах го и го пусках с изкуствените си нокти. Не преброих колко пъти повторих движението.

— Но сега нещата се объркаха. По едно време разказах на едни хора. Бях пияна. Не помня какво точно им говорих, но трябва да съм казала доста неща. След това и други научиха за документите. И сега ги искат от мен.

— Защо? — попитах.

— За да изнудват. Може би…

— Кои са тези хора?

— Не знам… Първо ми оставиха съобщение. На телефонния ми секретар. Не му обърнах внимание. Не направих онова, което казаха… След това влезли у дома. Снощи. Докато съм била тук. Разровили навсякъде. Не успели да ги намерят.

— Обир ли?

— Първоначално и аз така си помислих, но не е. Имах пари, стоят си. Стереоуредбата е непокътната. Бижутата са си там. Но всичко е надолу с главата. Цял ден подреждах.

— Добре, къде си ги скрил, че не са успели да ги намерят?

— При майка ми…

— Моля?

Повечето от момичетата не се срещат често със семействата си. Въпрос на игнориране.

— При майка ми. Все още си имам стая. Дори понякога ходя там и преспивам.

— Разбирам… — казах.

— Страхувам се да не намерят и нейния дом. Възрастна жена е, дори не излиза навън.

Изрече това на един дъх. Изведнъж разговорът ни се ускори.

— Ако не излиза навън, няма проблем.

— Всъщност има. Майка ми не вижда.

Изведнъж в ума ми изникна картина, очите ми заблестяха.

— Какво? Тя не знае ли за теб?

— Естествено, че знае — отвърна тя. — Слепите много те опипват. Разбира се, дълго време не разбра. Откри първо гърдите, после косата. Сляпа е, но не е глупава.

Вратата се отвори и Хасан си подаде главата. Появи се като спасител. Бусе и нейната параноя не бяха най-предпочитаната тема за мен тази вечер.

— Тук сте значи — каза той.

По погледа на Бусе към Хасан не беше трудно да се разбере, че не го понася. И той изглеждаше напрегнат от нея. Бусе не е от най-обичаните момичета.

— Прекъснах ви, но дойде една група. Твърдят, че са ви приятели — каза той. Като говори за група, има предвид жени и мъже. — Питат за вас. Ще слезете ли?

Служителите ми се обръщат към мен на „вие“. Това ми харесва. Обърнах се и погледнах Бусе, тя вече се беше изправила.

— Не искам да ти надувам главата. Забрави — каза ми. — Да става каквото ще.

Тръгнах след Хасан към стълбите. Добавих с голямо нежелание:

— Да поговорим после, ако искаш, се отбий у нас, когато си тръгнеш.

— Ще видим — каза тя с отегчен глас. Направих й път да мине пред мен.

Слязохме долу един след друг. Най-отпред Хасан, след него Бусе и накрая аз. Хасан беше обул дънки с ниска талия, от които се виждаше цепката на задника му. Според мен, и този е „мека китка“. Просто не го е осъзнал. Работеше в клуба почти от година. В близки отношения е с всички момичета, но досега нито с жените, нито с нашите е имал нещо. Не сме и чували. Това нормално ли е сега? Ох, ето че пак казах „сега“.

После, впечатление ми направиха хълбоците на Бусе. Движеше се с невероятно изящество, докато слизаше по стълбите. Докато тесните й мъжки хълбоци се движеха в тясната кожена минипола, игрите на светлината си правеха какви ли не номера. Установих, че досега никога не бях гледал бедрата й така изпитателно. Бяха изпъкнали като ябълка и много добре оформени. Направо си бяха за пощипване.

Не беше разказала точно защо, за какво и от кого се страхуваше, но изглеждаше по-спокойна, най-малкото заради това, че си поговорихме. Смеси се с навалицата.

2

Дошлите бяха Белкъс, собственичка на бутик в Нишанташъ, съпругът й Ферух, авторът на текстове за песни Суат, една журналистка, както и някакъв мъж, който се занимавал с реклама. Не успях да чуя имената на последните двама и ги виждах за първи път. Мъжът с рекламата се казваше Ахмет, на мен ми се стори, че е „мека китка“. По-късно щеше да се разбере. Седнах на тяхната маса. Хасан стоеше до нас, усмихваше се професионално и чакаше поръчката.

Въпреки че познаваше Белкъс, Ферух и Суат, когато имаше чужди хора, Хасан се държеше вежливо и дистанцирано. Иначе обикновено веднага се нахвърля върху Суат, прегръщат се и започват да клюкарстват.

Суат, също като мачовците, постави краката си един връз друг, запали цигарата си по възможно най-мъжкия начин и си поръча ракия. Беше перфектната лесбийка. Всеки мъж би изглеждал женствено до нея. Суат си поръча ракия, а Ферух уиски с много лед. Останалите решиха да пият бяло вино. Щом като пие бяло вино, Ахмет със сигурност е обратен. Стопроцентовите мъже, когато имат пари, пият твърд алкохол, а когато нямат — бира. Какво е това лигавене с бяло вино?

Клубът се беше напълнил още повече. Таксата на входа като че ли предизвикваше хората.

Докато забавлявах Белкъс и компанията й, съвсем забравих за Бусе. Бутикът на Белкъс е демоде, но понякога изскача нещо подходящо за мен, което тя ми продава на разумна цена. Тоест взаимоотношенията ни малко или много са важни. За съпруга й Ферух, когото всъщност винаги съм мислил за прост посредник, е трудно да се повярва, че е финансов консултант. За това безспорно допринасят и бижутата му: на дясната китка дебела златна гривна, на която с дребни брилянти е инкрустирано името му; на лявата китка — часовник със златна верижка, но за съжаление не е „Ролекс“; три златни пръстена, единият с камък, които още повече се набиват на очи заради косматите му ръце. Не е ли достатъчно?

Истинското име на Суат е Айшен. Суат е фамилията. Но понеже е станала известна като Суат, а и звучи по-мъжествено от Айшен, използва за постоянно това име. Обижда мъжете при всяка възможност и се хвали, че до днес нито една мъжка ръка не я е докосвала. Според нейната категоризация, на най-високото ниво са лесбийките, на второ място са хетеросексуалните жени, следваме ние, после са хомосексуалните, бисексуалните и на най-ниското ниво са праволинейните мъже. До днес не е написала нито един добър текст на песен за мъжете певци. За тях винаги е създавала безсмислени текстове, с абсурдни ситуации и чувства. Всичките й хитове — а те са достатъчно много, за да не бъдат пренебрегнати — са писани за певици, на които е почитателка, но никога не е имала. Преди време около нея се навърташе неотлъчно като сянка една червенокоса певица с лунички, която всъщност доста й помогна да пробие на пазара. Но всичко приключи, когато веднъж певицата на всеослушание й извикала „Айшен“, което се беше превърнало в основна новина по клюкарските страници. Сега работела с младежи.

Идваше за първи път от доста време насам. Този път не ме прегърна и не погали дупето ми, както правеше винаги. Според мен, това беше добър признак. Но не беше ясно какво ще направи след петата чашка.

Латентният господин, който се наричаше Ахмет, наистина изглеждаше като истински джентълмен, докато отпиваше от бялото си вино на малки глътки. От безпокойство палеше цигара след цигара. Беше притеснен от факта, че трябва да стои с познатите си на такова място. Оглеждаше се около себе си със завист, захласваше се по танцуващите момчета и нашите момичета. Сигурен съм, че при първа възможност ще дойде тук сам и след като се огледа наоколо за познати, ще се забавлява до насита.

Журналистката с някакво странно или незначително име наблюдаваше с любопитство околните. Личеше, че й е за първи път. От време на време ме поглеждаше тайно, но не се случи очите ни да се срещнат. Напук говорех възможно най-басово. Погледнеше ли към мен, веднага се усмихвах по най-сладкия начин. След като отговорих достатъчно на въпросите й — вече бях преполовил питието, което си бях поръчал, идвайки на тяхната маса, — поисках разрешение и станах. Както казах, през препълнените нощи има много работа.

След като станах от масата им, Бусе, която познаваше Белкъс и мъжа й, по едно време седна при тях. Ако не се лъжа, преди тримата бяха пробвали някакви неща. Но според думите на Бусе, опитът не бил много успешен и тримата първо се покикотили, след което Ферух и Белкъс започнали здраво да се карат и Бусе се изпарила.

Насочих вниманието си към други неща. Беше пълно с различни по възраст и вид мъже, които привличаха интереса ми, а същевременно и с чаровни момичета, жадни за моето внимание. Имаше и такива, които понякога създават проблеми. Не допускам в клуба момичета, които, като пийнат малко, стават груби. Също така не пускам втори път в клуба и мъже, които създават проблеми вътре или навън. Ако ще да е Ален Делон, няма да може да влезе повече. Макар и доста демоде, но все още, когато стане дума за мъж, това е първото име, за което се сещам. Особено на младини! Възхищението си съм наследил малко и от майка ми. Тя също много обичаше Ален Делон. Когато е била бременна с мен, постоянно гледала негови снимки, за да приличам на него. И след като се родих, продължи да гледа неговите снимки. Щом започнах да разбирам от мъже, гледахме снимките заедно. Заведе ме на всички негови филми, гледахме ги захласнато.

Когато има много работа, тоест движение на хора, времето минава бързо. Докато се поздравяваш с този-онзи, докато поговориш с един-двама, и станало сутрин. Ние работим до зазоряване. През уикендите, когато си тръгва и последният клиент, много малко от момичетата са останали на сухо. Някои от тях дори излизат на работа няколко пъти и се връщат обратно в клуба. Ето така приключваше и тази нощ. Хвърлих едно око на сметките — приходите пак бяха изключителни — и излязох. Усещах си брадата, която вече поникваше под фон дьо тена. Пред клуба се качих на таксито, което беше повикал Джюнейт. Веднага събух обувките с високите токчета. През целия път си разтривах стъпалата. Не е лесно, седем-осем часа, през повечето време на крак, да се движиш като газела върху петнайсетсантиметрови токчета. Този шофьор ми е познат. Един възрастен господин. Знае дома ми, не говори много. И никога няма дребни за ресто. Разбира се, и тази сутрин беше така. Нямаше как да му подаря два пъти по-голяма сума от стойността на пътуването. Щеше да мине вечерта през клуба и да си я получи.

Влязох вкъщи боса. Така или иначе, нямаше как да заспя, без да си взема душ. Дори може би след това щях да пийна и нещо студено. Чай от резене, това беше новият ми фаворит. Успокоява, прочиства системата — не знам точно коя. Постоянно чета за разни неща, кое за какво е полезно.

3

Душът ми подейства като лекарство. Дългият престой под него има хипнотичен ефект. Отпуска. Количеството боя, което се стича от лицето ми под душа, винаги ме плаши. А когато я нанасям, никога не стига.

Огледах тялото си в огледалото. Обичам да го правя. Слабо, леко мускулесто, от типа, който наричат тяло на плувец. Нямам нито една пластика по себе си, нито един грам силикон. Има много жени без бюст. Дори само едрите и твърди зърна на гърдите ми са достатъчни за повечето. За какво ми е силикон. Епилирани крака, ръце в естествения си вид, средно дълги косми на гърдите. Не ги докосвам, освен ако не се наложи да си облека нещо отворено. Слава богу, космите ми са светли. Понякога в най-женствените дрехи космите, които се виждат на гърдите, могат да бъдат много привличащи. Познавам мнозина мъже, които обичат да си играят с космите на гърдите ми по време на секс. Обичам и този мъжествен вид на тялото си. Като принцеса Стефани. Къси коси, широки рамене, тесни бедра. Намазах си навсякъде лосион за тяло. Придаде усещане за хлад, хлъзгавост и приятен трепет. Обичам също така и да се опипвам тук-там.

Умирам си сутрин, преди да дойде вестникът, известно време да се размотавам безцелно вкъщи, да обикалям стаите и да сядам на различни места.

Да се разхождам с една голяма чаша — купих я за цяло състояние от „Каса Клуб“ — чай от резене. Светлината в моя дом сутрин ми се отразява много добре. Едно златистожълто сияние. Хоризонтални лъчи, стигащи до тесния коридор. Деформирани сенки. Дават ми спокойствие.

Помощникът на магазинера отново закъсня. Часът е почти седем. Това е другата ми мания: никога не мога да заспя, преди да прочета всекидневниците.

Звънецът на вратата зазвъня без прекъсване. Този, който изневери на усещането ми за полурай, не можеше да бъде помощникът на магазинера. Той не звъни, хвърля вестника под прага и си тръгва. Насочих се към вратата с намерение да нахокам дошлия в този час. Разбира се, първо погледнах през шпионката. Отпред стоеше таксиметровият шофьор Хюсеин, а зад него беше Бусе в окаян вид. Веднага отворих.

— Какво става? Какво е това?

Бусе не си отвори устата, а Хюсеин се нахвърли:

— Приятелката ти дойде в клуба, видях я, когато влизаше през вратата, теб търсеше, грабнах я и я доведох у вас.

Изрече всичко на един дъх. Подразних се, че премина от „вие“ на „ти“. Освен това защо е минавал сутрин по никое време през тясната уличка, на която се намира клубът ни?

Бусе попита: „Може ли да вляза?“, с глас, който като че ли не излизаше от нея.

Това, естествено, не беше въпрос. Отдръпнах се настрани, за да мине. Хюсеин се спусна след нея. Пресякох пътя му.

— Ти пък къде?

— Ами може да е нещо сериозно. Ако има нужда от помощ… За да не останете сами… — започна да пелтечи той. Лицето му отново бе придобило слагаческото изражение. Щом веднъж съм казал, че не може, излишно е да продължава да настоява.

— Не! — отсякох. — Няма нужда. Ние ще се оправим.

Пак гледаше със същото нагло изражение. Беше сигурно, че се смята за клонинга на Брад Пит в Истанбул. Подготвих се да му затръшна вратата. Хвана я с ръка.

— Ако потрябва нещо, на стоянката съм. Тоест ако мога да помогна, не се стеснявай. — Отново тази усмивка. Посочи с ръка навътре. — Не разбрах какво й има. Но й личи, че не е добре.

— Ясно. Разбрахме се. Ако потрябва нещо, ще се обадя. Хайде, сега си тръгвай. Благодаря ти, че я доведе.

Отново опитах да затворя вратата и той отново я задържа.

— Не прекалявай — казах.

— Ами… — рече той. — Кой ще плати?

Всъщност беше нормално Бусе да не е платила в това състояние. За момент може да съм погледнала безизразно.

— Ако искаш, после мога да ги взема от клуба — каза. — Ако нямаш в себе си де…

— Колко? — попитах го.

— Не погледнах апарата. Но ти знаеш, колкото плащаш всяка вечер.

Извадих пари и му платих повече от необходимата сума.

— Така добре ли е? — попитах. Палавият блясък на надежда в очите му намаля и изгасна. Обърна се назад без особено желание. Затворих вратата и отидох при Бусе.

Беше се опряла на фотьойла, втренчена в пространството. Погледът й беше безизразен. Беше отворила очите си широко.

— Искаш ли нещо за пиене?

— Може.

Естествено, очаквах да назове какво ще пие. Чай, кафе, кола, вода, алкохол… Напразно.

— Да… добре, какво ще пиеш?

Погледна ме така, както гледат участници в критичния момент на състезанието, когато чуят най-трудния въпрос. Аз използвах правото на жокер:

— Какво ще пиеш?

Изчака, въпросът бе труден, трябваше да му се наслади докрай. Отново започна да гледа с празния поглед. Беше като упоена с наркотик. Някои от момичетата постоянно използват наркотици, други понякога, а трети като мен — никога.

Търпелива съм, но не мога да съм такава до безкрайност. Сутрин — рядко.

— Аз пия резене. Да направя и за теб?

— Може.

Докато приготвях нейния чай, се сетих за нещата, които си говорихме в ранните часове на нощта. Явно бе, че този въпрос не бива да се подценява. Направих чая с вряла вода, но за да може да го пие, без да си изгори устата, добавих в чашата и малко студена вода. Върнах се при нея.

Почакахме още известно време. Реших, че на утринната светлина размазаният й грим стои донякъде странно, съчетан с брадата й, която си личеше под него. Беше точно като смесица от Февзи и Бусе. Повдигна си лицето и ме погледна съсредоточено. Аз също я загледах дълго с усмивката, с която най-ясно изразявах разбиране. Наистина съм добър слушател. Научих много неща, слушайки. Но сутрините, преди да се опъна в леглото, май не съм ефективна в това отношение.

Накрая, да, най-после заговори.

— Страхувам се — започна отново. — Не знаех къде и при кого да отида и затова дойдох при теб. Извини ме. Повярвай, не знаех.

— Добре си направила.

Че какво друго можех да кажа. Спеше ми се. Погледнах я с известно любопитство. Очаквах да разкаже и да си легнем.

— Дойдоха вкъщи — продължи тя. — Когато се върнах у дома се сблъсках с тях. Бяха трима. Влезли вътре. И ме чакаха.

Отговорите на „Как?“ щяха да се появят после. Първо трябваше да разбера същността.

— Като видях, че са вътре, дръпнах бързо вратата пред тях. Заключих я отново и избягах.

— Браво… правилно си постъпила — казах аз. — Добре, но кои бяха?

— Не знам — продължи тя. — Не видях. Разбрах, че са вътре по гласовете им. Лампата светеше. Паникьосах се и затворих обратно вратата. Добре че ключът беше все още в ключалката. Заключих и избягах.

— Как разбра какво искат?

— Две нощи поред! — каза тя. — Предишната нощ ме търсиха, но не успяха да ме намерят, сега си въобразяваха, че ще ме заловят.

— Ами ако са тръгнали по следите ти?

— Вратата на апартамента е стоманена — обясни тя. — Отварянето й отново им е отнело поне час. Избягах с три различни таксита. Освен това никой не ме преследваше.

Наблюдавах я. Изглеждаше невероятно спокойна за нещата, които е преживяла. Говореше като безчувствен робот. Беше притихнала и отнесена.

— Нищо не разбирам… — каза тя. — Изнервих се, естествено. Дръпнах малко. След това реших да дойда при теб. Главата ми е объркана.

Ако е дръпнала, е много трудно да разбера нещо от това, което разказва.

— Ако искаш, сега да си легнем — предложих. — Да му изкараме един добър сън. А и ти малко да дойдеш на себе си. Изтрезней. Като станем, ще видим.

— Става — рече тя.

Отворих й стаята си за гости. Свали си дрехите и легна на леглото, без да си изтрие грима. Естествено, беше само по едни тънички прашки.

Аз, когато съм сама, спя с хавлиена пижама — ако е студено. Щом не съм сама — гола.

4

Сънят ни се отрази добре. Събудих се в ранния следобед. Дръпнах плътните непропускащи светлина пердета. Стаята се изпълни със светлина. Веднага отворих прозореца: чист въздух. Колкото и да е топло през лятото, от задния двор винаги подухва хладен и влажен въздух. Обичам задния двор, пълен е с плодови дръвчета и хортензии.

Като видях затворената врата на стаята за гости, се сетих за Бусе и влязох тихичко в банята. Сигурно спи. Хладката вода ме освежи, мисълта за началото на новия ден ме развълнува. След това направих сутрешно кафе в кухнята: за двама. Горчивият вкус, който усещам с първата глътка, първо ми спира дъха, след това ме събужда.

Влязох вътре и потърсих някаква спокойна, приятна музика. Спрях се на концерта в дует на Бах BWV 1060. Добре се отразява, особено в слънчеви утрини. Не помня колко различни версии имам у дома. Харесва ми да ми се намира под ръка. И все пак най-много обичам синтетичната версия на Пекинелите с джазмена Боб Джеймс и изпълнението на Хогууд и Русе на автентични клавесини. За тази сутрин избрах автентичните инструменти. Освен това фактът, че и Кристофър Хогууд и Кристоф Русе са хомосексуалисти, ме кара да чувствам особена симпатия към тази версия.

Запътих се към стаята за гости, за да събудя Бусе. Почуках на вратата и леко я открехнах. Стаята беше празна. Леглото беше оправено. Инстинктивно извиках името й. Очаквах звук от някоя част на апартамента; не дойде. Пообиколих и повторих. Апартаментът ми е обширен, но не може да се смята за двореца Долмабахче. Бързо проверих възможните места: Бусе я нямаше! Беше си отишла.

Изсипах в мивката кафето, което бях приготвила за нея. Разположих се в най-любимия си фотьойл с кафето си, за да събера мислите си и да преценя ситуацията. Започнах да мисля в компанията на Хандел: едни хора, засега трима, бяха по следите на Бусе — или на Февзи. Всъщност те не бяха по следите на Бусе/Февзи, а на писмото и снимките, които тя притежаваше. Те бяха от една стара авантюра на Бусе/Февзи с човек, който сега е на много важна позиция. Според думите й, бяха добър материал за изнудване. Снимките и писмото бяха в „младежката“ стая на нашата в дома на сляпата й майка. Апартаментът на Бусе беше претърсен. След това трима мъже я бяха причакали в дома й.

След като бяха открили Бусе и дома й, нямаше да е много трудно да стигнат до клуба. Тази нощ или в най-лошия вариант утре със сигурност ще се появят. Тази част вече ставаше директно мой проблем.

Бусе бе избягала от хората, влезли в дома й, и дойде при мен. Нашите момичета са свикнали с вулгарни случаи. Дребни кражби, някои нападения са част от всекидневието им. Та не биха се изненадали лесно. А Бусе/Февзи беше като шокирана. Не можа да ми разкаже какво е станало и защо така се е получило, понеже и самата тя не беше успяла да разбере. А сега изчезна. Точка.

Това беше всичко, което знаех. Въпросът беше дали искам да направя нещо, или не. Вариантите бяха, първо: да изчакам. Да изчакам Бусе/Февзи да изпита нужда и да дойде при мен.

Второ: да поема отговорност за Бусе/Февзи, която е със статут на служител на почасова работа в клуба, който менажирам, и да предприема нещо. Най-напред да я открия, да я защитя…

Трето: да вникна в основата на случая и да опитам да го разплета. Не знам какво означава.

Четвърто: да намеря снимките и писмото, ако е необходимо да посреднича, и да приключим случая мирно, да унищожа материала; или за доброто на Бусе да го продам на добра цена.

Със сигурност има и други различни опции, но аз маркирах само тези.

Мелодията на телефона ме стресна. Може би е Бусе. Сигурно ще обясни защо е избягала, без да каже нищо.

Но на телефона беше Хасан.

— Добро утро — каза той. — Не те събуждам, нали?

— Не, бях станала.

— Добре, Бусе още ли е там?

— Не, сутринта е станала и си е тръгнала, докато аз спя.

— Не се ли обади?

— Все още не.

Изведнъж загрях: откъде знаеше Хасан, че Бусе е при мен?

— Ти откъде знаеш? — попитах го.

— След като си тръгнахте, тя дойде точно когато затваряхме клуба. Качих я при вашия таксиджия. По случайност и той беше тук. Ако Джюнейт не му е казал, че сте си тръгнали, вероятно е чакал вас.

Отговорът беше удовлетворителен.

— Притесних се — продължи той. — Не изглеждаше много добре.

— Прав си.

— Но какво й е? Какво се е случило?

— Личен въпрос.

— Ясно, само исках да разбера.

— Виж — казах, — ти си прекалено любопитен. Знаеш, че е или от любопитство, или от кур. Каквото и да ти се случи някой ден, причината ще е едно от тези неща.

— Ако задължително ще ми се случва нещо, нека да е от любопитство — отговори той. — Не искам кур… Нека остане за вас.

Не знаеше какво изпуска или се правеше, че не знае.

Затворихме.

Веднага след като приключихме, телефонът иззвъня отново. Помислих, че Хасан е забравил да каже нещо, и веднага вдигнах.

След моето „Моля“ един глас прозвуча малко твърдо:

— Телефонът ти даваше заето. Предполагам, че не съм те събудил…

Не можах да позная кой е, но той веднага се представи. Беше Ферух, мъжът на Белкъс. Действително имах добри взаимоотношения с Белкъс, ала не беше всекидневие мъжът й Ферух да ми се обажда, и то рано сутрин.

Попита ме как съм, що съм, благодари за вниманието, което отделих предишната вечер. Прекарали хубава нощ, въпреки че тонът му не потвърждаваше това.

Рядко съм срещала Ферух извън клуба. Говореше доста по-сдържано от това, което помнех. Като че ли оставяше време за реклама между всяко изречение, дори между всяка дума.

— Белкъс също ти изпраща много поздрави — каза той.

Благодарих отново. И аз й изпратих поздрави. Добре, в този час Белкъс отдавна трябваше да е отворила бутика си.

Първо Хасан ме пообърка. Желанието му да знае всичко, да се интересува от всичко… След това обаждането на Ферух поръси червен пипер в и бездруго обърканата ми глава. Беше точно ситуация „защо ме целуна зет ми“.

Избрах първата опция: да изчакам.

Всъщност това беше най-трудната от възможните опции. Защото те занимава напълно. Може да бъде изхабяващо. А да забравиш изцяло, да оставиш въпроса встрани и да бездействаш, така или иначе, не се броеше за чакане. Щеше да ми остане в главата, но трябваше да си вървят и всекидневните работи. Бях казала, че между добродетелите ми е и търпението.

Имах доста за вършене, докато чакам. Влязох в стаята, която използвах за офис, и проверих бележника си. Доколкото помня, в 16:30 ми предстоеше много сериозна среща с фирма „Wish & Fire“.

Компютърно проектиране. Или каквото и да е там. Така се нарича, но по принцип създаваме системи за сигурност на компютрите и развиваме защита срещу хакери отвън. През деня се занимавам с тази работа. Парите са добри. Нагласявам си времето, както си поискам. Пълна свобода. Освен това в тази област аз съм специалист втора категория, тоест такъв, който все още не е станал напълно известен. Тези, на които не им стигат парите за големите имена, тези, които не могат да се разберат с тих, идват при мен. Пазарът ми е добър.

Имам кабинет в една фирма, която предоставя услуги по тези въпроси. На вратата пише „Консултант“. Ако искам, ходя, ако не, решавам проблема в компютърния си кабинет у дома. Когато такива големи фирми се срещат с мен, в повечето случаи означава, че работата върви. Естествено, не е лесно, хакерите всеки ден се развиват и подивяват. Да се справиш с тях, става също все по-трудно.

За мен щеше да е от полза да отида с малко по-неофициални дрехи, вместо да съм облечен съвсем представително. Неофициалното облекло увеличаваше стойността на услугата, която ще получат. Все пак се очаква да не съм облечен като банкер със запек. И затова си избрах една риза в модерния оранжев цвят. Като обух под нея и бял панталон, вече блестях достатъчно.

Отидох дори по-рано на срещата. Стана така, както предполагах. Системите им бяха на два пъти сривани за „удоволствие“. Искаха подкрепа от мен. Колко били важни за тях информационните потоци, колко чувствителни били в това отношение контактите им в чужбина. Рутинното изпращане на доклади до седалището им в Канада, осигуряването на достъп за тукашните им дистрибутори до информацията за представяне на материали, поръчки, които да се следят на момента, и състоянието на глобалните резерви. Изслушах всичко това. Водех си бележки, докато слушах. Казах, че ще помисля. Шефът на нашата фирма, всъщност и мой съдружник, Али, в такива случаи винаги си отваря широко очите и ме гледа. И сега беше така. Намигнах му, без другите да усетят.

След като приключи срещата, казах на Али:

— Нека да видя системите им, каква е работата, как ще стане, да разбера колко време е нужно. После ще им дадем цена.

Погледна, сякаш разбра, въпреки че търговската му глава не проумяваше нищо от това.

— Ти решаваш. Специалистът си ти — каза. Беше прав.

Върнах се у дома, без да се бавя излишно. Седнах на компютъра. Разгледах международните и местните сайтове на фирмата „Wish & Fire“, влязох в системите им, без никой дори да усети, проучих мрежите за докладване и информационни потоци. Всъщност беше лесна работа. Глобалната система бе изградена с канадска наивност и си вървеше. Сигурността беше почти нулева. Резервите в 32 различни страни по света бяха свързани помежду си. Все пак интегралните елементи с високо напрежение, които продаваха, освен че бяха много редки, бяха и доста скъпи. Някъде отделни елементи липсваха. Дистрибутор, който имаше нужда, си осигуряваше материала от резерва, където достъпът бе най-лесен. И така нататък, и така нататък. Накратко беше работа, която щеше да им коства 20 000 доларчета. Всъщност това бе като муха пред слон в сравнение с цените на стоките, които продаваха, но тези международни фирми бяха изключително стиснати. Пресметнах, че ще го направя с максимум десет — дванайсетдневен труд. След като свърших работата първо в главата си, се обадих на Али и го осведомих. Беше на шумно място, но когато става въпрос за пари, той чува добре, слуша ме с ентусиазъм.

Прииска ми се да помързелувам малко пред телевизора, преди да си приготвя вечеря. Превъртах каналите, когато се звънна на вратата.

Дойде Хюсеин от стоянката.

— Моля — казах аз, като успях да извадя леко надменен и твърд тон.

— Ами… — започна той. — Какво стана с приятелката ти? Добре ли е? Сутринта беше толкова зле. Исках да разбера.

Всички се интересуват от Бусе. Първо Хасан, сега и този.

— Добре е — отговорих аз. — Благодаря ти за интереса.

— Щеше да се обадиш, ако има нужда от нещо…

— Не се наложи.

Гласът ми излезе с достатъчно гълчащ тон. Не тръгваше и чакаше. Ясно беше какво иска, но нямаше достатъчно смелост.

— Да?

— Довечера, ако ще излизаш, в колко часа да дойда да те взема и да те оставя в клуба де?

Отново имаше същото изражение на лицето, отново гледаше посвоему, като сваляч.

— Още е много рано — казах. — Ще потърся на стоянката. Ти не се притеснявай. Не чакай.

— И дума да не става — продължи той. — Нима имам по-хубава работа от това да те чакам.

— Добре тогава, чакай! Ти си знаеш. Това си е твоят бизнес.

— Добре, кога ще излизаш?

— Не знам. Когато се приготвя. Хайде сега лека вечер.

Естествено, затворих вратата.

Изнервях се от постоянното преследване на този Хюсеин. Освен това какво търсеше рано сутрин пред клуба? Ако следеше мен, той знае, че не оставам до този час. Ненужен беше и интересът му към Бусе, която е виждал само веднъж. Поставяше въпроса единствено за да има възможност да говори с мен.

Както винаги по това време, след като превъртях всичките канали и не можах да попадна на нещо, което си заслужава, изключих телевизора. Влязох в кухнята с намерението да си приготвя нещо хубаво. Напоследък душата ми е празна. Готвя постоянно за един човек. Времето, за което изяждам сготвеното, трае по-кратко от половината време, за приготвянето му, но въпреки това, докато готвя, успявам да си почина.

5

Изядох си яденето с апетит, поставих чиниите в съдомиялната машина. От Бусе все още нямаше вест. Ако имаше нещо важно, щях да го чуя. А за клуба беше рано. Помислих си да вляза за известно време в интернет. Щях, от една страна, да тествам някои нови програми, а от друга, да гледам фантастичните мъже в порносайтовете. В крайна сметка не срещах такива мъже всеки ден. Допринасяха както за визуалния ми вкус, така и за познанията ми по анатомия и културата ми.

Влязох в сайта на Джон Прюит. Имаше нови снимки, които не бях виждала досега. Това е един от малкото мъже в живота ми, които могат да ме възбудят със снимките си. Всъщност аз обичам мъжа на живо. Нямам зависимост от еротични, софт или хард фотографии, както някои други. Мъжът трябва да ме гледа, трябва да се движи, да усещам аромата му. Но този Джон Прюит, погледите му, устните му, ръцете му… всичко му е превъзходно. Човекът е различен и разликата е очевидна. Суперзвезда от студията на „Колт“, чиито модели от години имат легендарна слава сред гейовете. Сайтът на „Колт“ сам по себе си е истински рай. Междувременно, ако от другата страна срещна някакви грозници, наистина ще се разбунтувам. Когато отида в рая, искам мъже от „Колт“. Това е категорично. И не подлежи на обсъждане. Не бих сключил споразумение, не мога.

Докато копирах снимките, хвърлих едно око на новите и развити защитни софтуери. Нямаше нищо особено. Това беше ползата от осъществяването на контакт с няколко имейл групи. Благодарение на развиващите се виртуални запознанства всеки, който намери нещо ново и перфектно, веднага го съобщава на другия.

Тъкмо когато се канех да се омайвам насаме с Джон Прюит, се звънна на вратата. В моя дом без предупреждение идва само портиерът, но дори и неговото посещение е ограничено до един път месечно за събиране на таксата. Всичките ми познати идват, след като се обадят, за да предупредят. Звънецът не звъни, когато си пожелае.

Като видях през шпионката, че отново е Хюсеин, побеснях. Отворих вратата с ярост. Щях да го смачкам, ако пак прекали. Въпрос на химия. Като не хваща, не се получава.

— Какво има? — му извиках. — Какво искаш да направиш?

— Извинявай — каза той. Нямаше я мазната усмивка на лицето му. — Обадих се по телефона, но май си го изключила. Гледа ли телевизия?

— Гледах.

— Добре тогава… — обърна се, готов да си тръгне, — но има още нещо, което не може да се каже.

— Откажи се да ме сваляш — скастрих го аз. — Не съм от онези, за които знаеш.

Целият почервеня, търсеше място да скрие погледа си.

— Ти не ме разбра правилно — смънка той.

— Не! Няма „разбра ме, не ме разбра“. Внимавай какво правиш, иначе ще те наредя, да знаеш! И престани да говориш с мен на „ти“. Обръщай се към клиентите си като към почтени хора на „вие“.

— Виж, докато те чаках на стоянката, гледах телевизия. Видях по новините, че приятелката ти от тази сутрин е умряла, като свестен човек дойдох да изкажа съболезнованията си. В един квартал сме. Помислих си, че имам такова право.

Бусе! Февзи! Или какъвто и да е той. Изведнъж и аз почервенях.

Пуснах го вътре, започна да разказва. Очите му постоянно бяха сведени. Гледал по новините, веднага я познал, защото я беше докарал сутринта у нас, слушал внимателно. Казали, че е убит травестит, който се е скарал с клиента си. Убийците не са заловени, можело да става въпрос и за самозащита. Главата й била раздробена. Дори и това показали.

Приключи разказа с „Уж истинското й име било Февзи“ и впери поглед в мен. Всъщност има хубави очи. Гледа с разбиране. И все пак не обещава надеждност. В момента, в който го погледнах, стана.

— Аз вече да тръгвам — каза. — Ако потрябва нещо, ще се обади… те. — Сети се за окончанието „те“ и го добави, затруднявайки се. Но ето че го направи, успя. — Става ли? Ще помогна с каквото мога.

Пак онова изражение: два реда блестящи и здрави бели зъби отгоре и отдолу ми се усмихват.

Обичам решителните хора, но ако тази решителност се изразява да ме свалят, не ги обичам. Не мога да ги обичам.

С най-сухия си глас му казах: „Благодаря ти.“ Изпратих го до вратата. Нещата се бяха объркали. Една невинна връзка се беше превърнала в материал за изнудване, след това в заплаха и ето че накрая опря до убийство. Както винаги полицията щеше да забрави този „травеститски инцидент“ и да го прибере по рафтовете. А кой знае какво се криеше в този случай.

Изведнъж се сетих за писмото и снимките. Причината за убийството! Тези, които бяха скрити в дома на сляпата майка на Февзи. Всеки момент можеха да намерят жената. И тогава! Възможно е да извършат дори още едно убийство. Трябваше да открия час по-скоро майката. Преди тях! Жената имаше нужда от защита. Беше ясно, че е по-добре писмото и снимките да не попадат в техните ръце.

Бързо взех решение. Пак на мен се падаше работата.

6

Не знам адресите на момичетата в клуба. Тоест на повечето от тях. Естествено, има такива, у които съм ходила, но не им знам адресите. Не знам дори истинските им имена. В такъв случай въобще не беше нормално да знам къде е домът на майката на травестита Февзи, по прякор Бусе, за която бях чула, че живее в Тешвикие. Нямах представа дори каква е фамилията й. Със сигурност са го съобщили по телевизионните новини. Но нямаше да го повторят до късната емисия. Можех да го науча от съдебна медицина или от полицията. Но щеше да отнеме много време. А моето бе ограничено. Всеки момент можеха да открият възрастната жена и да вземат писмото и снимките.

Опитах да се сетя с кои от момичетата беше близка Бусе. Тя беше по-възрастна от тях и затова се опитваше да стои на дистанция от повечето. Вярваше посвоему, че изглежда някак си по-благородна. Като травестит беше малко странна. Докато мнозинството момичета обличат фрапантни нощни дрехи или нещо секси, Бусе/Февзи в името на благородството идваше в клуба със странни розови класически костюми на Шанел. Другото й „аз“ беше или Катрин Деньов, или Сабин Азема. Няколко пъти съм я виждала на терасата на Етап Мармара да пие чай, облечена в доста изискани костюми. Прекалено гримирана, доста кокетна, но си имаше специфично излъчване.

Веднага се обадих на Хасан от клуба. Трябваше поне да се заемем с погребението. Ако я оставим и семейството й не я прибере — често се случва да не ги приберат, — предават тялото на медицинските факултети като труп за обучение. А с какви точно намерения ги изследват студентите, не знам. Да учиш анатомия по мъжко тяло с щръкнали гърди и лице, изпълнено със силикон от скулите до устните. Светът се променя, нали?

Хасан беше гледал новините. Той също не можа да си спомни фамилията. Попитах го с кого се срещаше тя. Доста мисли, изброи имената на половината от момичетата едно по едно и после по същия начин се отказа. Накрая се спря на София, от старите. Попитах го дали е същата София, която познавам аз.

— За бога, тя не се ли пенсионира отдавна?

— Да — отвърна Хасан. — Вече не се появява много. Живее затворено. — Спря за момент. — Май — добави.

— Къде да я открия?

— Все още живее в Чаталчешме.

— Хасан, кажи ми направо. Знаеш ли къде живее, или не?

— Ходих един път. Не съм сигурен дали ще успея да го открия.

— Отговори ми с „да“ или „не“.

Не обичам увъртащите хора, не мога да ги обичам.

Помисли. Може би поради сериозността на гласа ми отговори с „да“. Браво на теб, Хасан! След което вметна:

— Но знаеш, че не те обича. Ако те заведа в дома й, ще ме разкъса.

— Да, знам — казах.

Това бяха скучни теми. Да, признавам, че и между нас има непримирими фракции. Не всяко момиче показва на другото приятелство, преливащо от хуманни чувства. Има дори и вражди. И то колко много.

— Дори те мрази. Никога не успя да ти прости затова че й открадна приятелчето, което се казваше Синан. И краят на света да дойде, няма да ти помогне.

Хасан не е човек, на когото може да се има доверие, но нямаше нужда да подкрепя София. Мой служител — на страната на София! Бих се ядосала на това.

— Абе, Хасан, не ме подлудявай, няма да ми помага на мен. Тази работа е сериозна. Трябва спешно, много спешно да стигна до майката на Бусе.

— Защо?

Помислих за момент и реших, че има право да ме попита. Бусе/Февзи не беше от най-обичаните от мен момичета, с които се срещах. А настоящият ми интерес беше над частичното ми шефство. Заслужаваше малко обяснение.

Обобщих му ситуацията накратко. Изслуша ме, без да си поеме дори дъх.

— Значи ги е криела в дома на майка си — обобщи той.

Беше естествено да му се стори странно и на него. Такива неща не бяха много за оставяне в дома на родителите.

— Майката на Бусе е сляпа.

— Разбирам.

— Сега открий този дърт травестит София и ако знае адреса на майката на Бусе, го вземи. Научи задължително и фамилията й. И веднага ми се обади.

— Но аз не ти знам телефона, знам само апартамента ти.

Още една основателна тревога. Набързо си събрах мислите.

— Виж, остави клуба на Шюкрю. Ще дойда да те взема с кола, ще отидем да открием София и ти ще говориш с нея. Аз ще те чакам в колата.

Затворих телефона, без да чакам да ми отговори.

След това се обадих на стоянката на такситата. Естествено, че дойде Хюсеин.

— В този час, като не отиваш към клуба, накъде да карам?

— Към клуба! — троснах се.

Стигаше ми дори моментното объркване в очите му. Самочувствието без покритие, което имаше, изведнъж се разклати. Наглите му погледи се превърнаха в учудване. Разбира се, казах му маршрута, по който ще минем. Стори ми се, че очите му проблеснаха. Но това, което се съзира в огледалото за обратно виждане, понякога подвежда. Не му обърнах внимание.

След като се повъртяхме приблизително двайсетина минути в еднопосочните улици на Суадие и Чаталчешме, над и под железопътната линия и между крайбрежието, стигнахме пред един висок блок и Хасан каза: „Ето тук е.“ Паркирахме. Хасан отиде. Аз и Хюсеин чакахме в колата. Бях напрегната. Хюсеин се накани да каже нещо, ала не успя. Аз се опитвах да избягвам погледа в огледалото. Като в най-хубавите френски филми: една жена, един мъж и един проблем. Не точно същото, но нещо подобно. Накрая той не се сдържа:

— Да пусна ли музика?

Отрязах го с: „Както искаш.“

— Какво предпочиташ?

Беше смислен въпрос. Отговорът ми щеше да бъде „със сигурност не теб“. Но в този момент и в това време нямаше да е подходящо.

— Нека бъде нещо леко, искам да помисля.

— Нещо бавно или класика?

Погледнах го с учудване. Нашата стоянка за таксита слушаше арабеск и турски измислен поп.

— Няма значение. Достатъчно е да бъде нещо леко.

— Знам, че слушаш класика. Видях компактдисковете ти у вас.

Понечих да го поправя, че трябва да ми говори на „вие“, а не на „ти“, но се отказах. Замълчах. Тъкмо си мислех, че Хасан закъсня, когато се отвори вратата и той се качи в колата.

— Да?

— Май я няма вкъщи.

Безмълвно си седна на мястото. Бяхме загубили около един час заради Хасан. А времето беше ценно. Някой можеше да открие преди мен майката на Бусе и писмото със снимките. Направихме безрезултатна екскурзия от отсрещната страна дотук и бяхме пропилели много повече време от необходимото, докато претърсвахме апартамента на София.

Сега не можех да мисля в детайли. Обърнах се към Хюсеин:

— Да отидем поне в съдебна медицина. — А на Хасан съобщих: — Ще те оставим по пътя.

Хюсеин направи коментар, според това, което беше разбрал от разговора ни:

— Сега ние търсим майката на твоя приятел Февзи, който аз докарах сутринта у вас? Нали?

— Не, отивам в съдебна медицина, за да науча повече за смъртта на Бусе, тоест на Февзи.

След това и тримата мълчахме по време на пътуването. Докато Хасан слизаше, му казах:

— Да направим каквото е необходимо за погребението.

— Не се безпокой — отвърна той, докато затваряше вратата с най-улегналото си изражение на лицето.

Започнахме да напредваме към Чапа. Тишината бе нарушена от Хюсеин:

— Но той говори с теб на „ти“.

Обърна се и ме погледна през рамо. Личеше си, че усети чувствителността ми към въпроса за „ти/ вие“, и се беше заинатил. Това беше добре.

— Да. С него се познаваме от пет години — отвърнах.

Отново настъпи тишина.

— Добре, защо се ядоса, когато аз казах „ти“? Нали и ти се обръщаш към мен така. Но аз не виждам проблем.

Ох, ето ти тема за дълъг монолог. Ако започна, ще си помисли едно, ако замълча, ще си помисли друго.

— Остави, няма значение — казах аз.

Пристигнахме в Чапа.

На входа на моргата беше както винаги навалица. Разликата бяха нашите момичета. Бяха много шумни и колоритни. Някои от тях бяха в костюми, някои цивилни. Новината се разпространява бързо в нашата общност, още повече когато е нещастие, случило се на някого. Винаги съм вярвала в съществуването на някаква отделна система извън наличните комуникационни средства, телефони, телекоми и тям подобни. Може дори и телепатия да е. Така и не успях да разбера и открия какво е и как работи. Нямам и намерение да се терзая много с този въпрос. Стига ми, че знам за съществуването и безпроблемното й функциониране.

Всъщност очите ми търсеха един от постоянните хора на това място — Гьонюл. Пълна, доста невзрачна, дори грозна, но достатъчно смела в поведението и начина си на говорене.

Повечето от момичетата бяха тук в името на взаимната подкрепа и партизанщината. Имаше една невероятна взаимопомощ срещу враговете на травеститите и полицията, която не си спестяваше нищо във всеки удобен случай. Стана ми любопитно колко от тях познават Бусе. Мнозинството от тези момичета пък аз не познавах, тоест бяха от Аксарай, Палели и магистралата. Веднага потънах сред тях. Заговарях с всяка, която ми се изпречеше на пътя. Водеше ме мисълта, че каквото и да събера като информация, все е нещо.

Яростта на някои струеше от очите им. Бяха готови да изригнат, тоест да действат, като предприемат всякакъв вид грубости. Да оставим това, че не познаваха Бусе/Февзи, те не знаеха и какво точно се е случило. Беше убит травестит. Един от тях! Трябваше да се действа. За кратко време осъзнах, че от тях няма да науча нищо.

Доближих се към една, която ми направи впечатление:

— Бог да я прости. Познаваше ли я?

Подсмръкна и ме погледна през размазания си туш на очите. С най-басовия баритон и източен акцент, но с превърнало се в навик изтъняване на гласа каза:

— Но защо питаш? Умряла е. Убили са я. Не е ли достатъчно, майчице.

— Аз я познавах, ходехме в един и същи клуб. — Нямаше нужда от обяснения от типа на „имам акции в клуба, тоест момичетата се отнасят към мен като към шефка“ и т.н. Естествено, не ги споменах.

— Аааа… — каза тя, като отново подсмръкна. Изчаках. Обещаваше надежда. Усещам, когато някой има информация.

С най-звучния си глас добавих:

— Обичах Бусе, бяхме приятелки в клуба.

Подсмърчането спря, сега аз бях обектът на проучване. Срещу нея стоеше една в доста мъжко облекло, която нямаше дори и накити. Изглеждах прекалено мъжки за приятелка на Бусе. Грубо се врътнах, за да не си помисли нещо погрешно.

— Не обръщай внимание на вида ми. И аз съм от вас — казах. — Като Бусе…

Тя ме проучваше. Прекъсна ме и запита:

— Ти наистина момиче ли си или педалче?

Заповядайте!

— Нощем, като излизам, е друго — казах аз. — Тук дойдох на погребение.

Неуравновесената Гьонюл, която търсех, се появи до нас с крясъци, които не можах точно да определя.

— Ох, како — каза тя и ме прегърна. — Друго е наистина, когато видиш верен човек.

Притисна ме толкова силно, че дъхът ми спря. Отвсякъде лъхаше на „Джууп“, купен от улицата.

— Како Гьонюл, познаваш ли тази?

— Естествено. — И Гьонюл ни запозна.

Хванах Гьонюл под ръка и я замъкнах в друга посока.

— Познаваше ли я? — попитах я. — Бусе…

— Истинското му име е Февзи.

— Знам, имаше и майка… Някой дали й съобщи?

— На леля Сабиха ли?

Ето! Сляпата жена вече си имаше и име.

— Не знам…

— Чакането тук като че ли е безполезно. Ако искаш, да отидем при майка й. Женицата може да има нужда. Била сляпа, Февзи ми беше казал така — обясних аз.

— Престани да го наричаш Февзи де. Тя се казваше Бусе — скара ми се Гьонюл.

А всъщност преди малко самата тя вкара в употреба името Февзи. От нашите всичко може да се очаква, а Гьонюл е цар в това отношение. Беше втренчила очи в мен и ме гледаше.

— Не знам, разбира се. Ти така каза и затова и аз така я нарекох.

— Недей де. Неуважение към покойната е.

Бях свикнала с нейното, независимо дали се налагаше, или не, трансформиране на а-тата в е-та, докато говореше, но при всяка среща се нуждаех от кратък период на адаптация, докато разбера какво ми казва.

Удължаваше края на изреченията така, като че ли пееше. Като препинателен знак повдигаше едното си рамо и извиваше главата си към него. Докато го правеше, присвиваше очи и хвърляше самоуверен и претенциозен поглед в посоката, в която беше обърнала главата си. Щом чуеше гласа ми, погледът й отново се връщаше на мен и повдигнатото й рамо се оправяше. Това категорично беше движение, тренирано пред огледалото и харесвано. Сигурна съм, че беше проработило и в бирарии, пълни с мъже.

— Разбирам — казах. — Ако искаш да отидем заедно при леля Сабиха. Понеже аз няма да мога да открия сама апартамента.

— Не разбрах какво искат всички от тази сляпа жена. Преди малко и онези дъртаци също попитаха за адреса й. — Тревога. Тревога! При това червена тревога! Значи, имаше още някой тук.

— Како, а ти какво им каза?

— Те не попитаха мен — отвърна тя. — Май не ме харесаха. Говориха с всички останали момичета, освен с мен. Да, тогава и не бяха толкова много. Скъпа, огледай се наоколо. Навсякъде е пълно с обратни. Колко хубаво, нали?

Несъзнателно се обърнах и погледнах. Беше права. Броят на момичетата се увеличаваше постоянно. Тези новини се разпространяваха като вълна от ухо на ухо, от джоб на джоб. Всеки, щом чуеше, идваше.

— Маме, още е рано, няма клиенти, баровете са празни, семействата все още са по улиците. Каква работа имат. Ето ти работа! Атакуват моргата. Като че ли тукашните са убили Бусе.

— Добре — онези хора кои са били, защо са търсили леля Сабиха?

— Намери точната жена за тези въпроси. Нали приказката е „намери точния човек“ и аз затова винаги казвам „намери точната жена“ — допълни думите си със звучен смях. Главата й отново остана върху рамото.

Усмихнах се сладко-сладко. Изгледа ме с крайчеца на очите си. Размята косите си и главата й се обърна отново към мен.

— Сигур са полицаи, де да знам. Иначе за какво ще искат да видят дъртаците сляпата Сабиха.

— Добре, къде отидоха?

— Че аз откъде да знам! Освен това ти к’во толкова питаш. Какъв ти е проблемът? Да не би… и ти да си ченге или нещо такова. Все въпроси, все питания, към всеки, когото видиш.

— Ти пък, откъде ти хрумна сега? Познаваме се от толкова време.

— От толкова време, но при всяка среща все ми задаваш въпроси. „Какво знаеш“, „Какво чу?“ Кръстосан разпит. Кълна се, сега се издразних.

— Не се вдетинявай де. Ако и ти постъпваш така, какво биха направили останалите. Познаваш ме, малко съм любопитна.

— Не обичам всезнайковците, дразня се — каза тя.

— Ти пък, опитвам се да помогна на жената. Виж, майката на Бусе, леля Сабиха, може да е в опасност. Убийците на дъщеря й навярно ще намерят и нея. Не мога да ти разкажа тук всичко, което знам. Бусе дойде при мен снощи, тоест тази сутрин. Каза ми, че някой е влязъл в дома й. Страхуваше се.

Ококори очите си с учудване и любопитство, извади толкова глас, колкото да се чуе в целия квартал, и извика в ухото ми:

— Кой е влязъл в дома на Бусе?

Всички глави наоколо се обърнаха към нас. Бученето прекъсна на момента. Всички уши бяха наострени. Гледаха ни, слушаха ни. Слава богу, и тя забеляза. Започна да шепне:

— Кой?

— Не знам, и аз това се опитвам да открия. Имам нужда от помощ. Не знам какво да направя. А ти намери да се дразниш на мен.

— Ами откъде да знам, скъпичка, издразних се. Аз като се издразня веднъж, и край. Всичко свършва накуп. И в кашон да съм, щом се издразня, ставам. Ако ще Кадир Инанър да е, приключва в същия момент. Виж, него много го харесвам. Според мен колкото е по-възрастен, толкова по-хубав мъж става. Само да поиска, веднага ще дотичам. Ще си вържа главата и ще седя до коленете му. Роб ще му стана, разбираш ли.

Потокът на мисълта й и говоренето й във форма на неороман в стил Натали Сарот направо ме разби. Веднага промених мнението си за интелекта й. Успях да се сдържа и да не се засмея.

— Тук е трудно да разговаряме. Ако искаш, да пийнем някъде по един чай и да си поприказваме. Имам нужда от твоята помощ.

Все още се оглеждаше наоколо. Навалицата се увеличаваше, личеше си, че тя не иска да изпуска шоуто, не иска да пропусне възможността да излезе и да се забавлява. Нямаше време за нерешителност. Хванах я за ръката.

— Хайде да тръгваме, ще ти разкажа.

7

Веднага щом се качихме в колата, разказах на Гьонюл онази част от историята, която тя трябваше да знае. Хюсеин, който по един ненатрапчив начин слушаше много внимателно, също се информира допълнително. Дори накрая се намеси и сам разказа как сутринта срещнал Бусе пред клуба, докато тя панически търсела мен, и я докарал у нас. Освен това с най-емоционалния си мъжки глас добави, че не съм го пуснала у дома и съм отказала неговата помощ, и зачака одобрение. Кака Гьонюл веднага му го даде:

— Готин като лъв. Може ли да не помогне. Със сигурност би бил полезен. Нали?

Хюсеин се размекна от комплиментите. Сякаш смяташе, че със съгласието на Гьонюл е получил и моето.

— Не е ли така? — каза той и ми намигна неуместно.

Този Хюсеин си търсеше боя, след като приключим. В центъра на квартала от бордюр на бордюр, със салта във въздуха.

Гьонюл беше забравила какво търсим и се бе концентрирала върху Хюсеин.

— Откъде си?

— Истанбул — рече Хюсеин. — Цялата рода сме от Истанбул. И по майчина линия, и по бащина.

— Истанбулците са вежливи хора. Обичат игрите в леглото.

Стана ми интересно с кой метод на сравнение и оценка стигна до това обобщение.

— Той си е мъжкар. Топлината му би стигнала за всяко момиче. Истинските мъже нямат време за свенливост. Те не преследват, тях ги преследват.

Ако се съди по начина, по който въртеше очите си, Гьонюл много беше харесала Хюсеин, обявяваше намерението си да го „грабне“, ако аз продължа да кокетнича.

— Летните нощи са достатъчно горещи — казах. — Понякога трудно понасям даже собственото си тяло.

Хюсеин не пропусна възможността.

— Можем да те охладим при необходимост — намеси се той и веднага върна онази мазна усмивка.

Нагъл тип. Това вече беше прекалено. Без да се съобразявам, че се движим доста бързо по булевард „Ватан“, го пернах силно по врата, под лявото ухо, така че да го заболи здраво. Естествено, привидяха му се светкавици от удара. Издаде странен звук. Но, браво, продължи по пътя, без да се разсейва.

— Е, обиждаш ме сега. От снощи насам зарязах всякаква работа и ти служа като частен шофьор. А виж ти какво правиш. Пошегувахме се, нали. Разбрах, каза ми „не си мой тип“. Добре. От три часа сме заедно в колата, един път не се случи да си отвориш устата и да кажеш нещо. И това добре. Но поне не ме наранявай де! Какво сега, лошо ли е, че те харесвам.

— Прав е. — Само това оставаше — Гьонюл да го подкрепи. — Мъж с вежди и очи е. Млад. Красив. Точно като мистър от конкурс за красота е.

— Извинявай, но както разбираш, в момента съм достатъчно напрегната. Трябва да побързаме. А твоята свалка отгоре на това ме изкара извън релси.

Гьонюл ме ощипа в смисъл на „браво“ с тутакси придобита близост. Въобще не обичам такива неща. Усмихнах се насила. Продължи да ме подбутва в смисъл на „продължавай“.

— Хайде, поне кажи къде отиваме, за да може Хюсеин да се насочи натам — добавих аз.

Гьонюл се намръщи, че въпросът с игривите шегички приключи, и ме погледна с най-неразбиращия си и наивно-глуповат поглед:

— Ти ни покани, майче, да пийнем някъде по нещо. Да не излезе сега, че аз се правя на интересна.

Хюсеин скочи:

— Како, майката на госпожа Бусе, как се казваше, нали искаме да отидем у тях.

Гьонюл се приготви да се заяжда:

— Майка ти е кака.

— Сабиха — намесих се аз.

— Но е много далеч. Чак там, където дяволът сере мед. Поне да хапнем нещо и после да отидем, дори още не съм вечеряла. От тъга усещам ли се какво правя въобще. Ей тъй набързо излязох сутринта. — Погледна се как изглежда, като че ли за първи път се виждаше. — Много неподходящо съм се облякла. А тези обувки колко старомодно изглеждат.

Хюсеин продължаваше да ни върти в кръг между булевард „Ватан“ и булевард „Миллет“.

Хванах я за ръката, без да й причинявам болка, леко я стиснах и й казах:

— Виж, трябва да побързаме, в противен случай на възрастната жена може да й се случи нещо. След това ще отидем на някое хубаво място и ще вечеряме.

— Няма ли да стане късно?

Някои мозъчни клетки на Гьонюл със сигурност бяха загубили функциите си.

— Защо да стане късно… Дори в Етап сервират до два часа след полунощ.

— Мен няма да ме пуснат там.

— Където кажеш, там ще отидем. Дай адреса. Хайде.

Стиснах здраво ръката й. Този път я заболя. Очите й се уголемиха, беше разбрала, че работата е сериозна.

— Ох! Заболя ме. Каква е тази сила, како, като истински лъв си, кълна се… да завием оттук. Към Коджа Мустафа Паша.

В последния момент с едно добро измъкване преминахме от лявото платно в най-дясното и оттам влязохме в улицата. След като се поклатихме около десетина минути из преките, стигнахме „чак там, където дяволът сере мед“. Във въздуха се носеше гъста миризма на пушек. Палещите барбекю на балкона през лятото бяха умирисали цялата улица.

Беше четириетажна стара сграда с рушаща се външна мозайка. Входът й миришеше на пране и пикоч. Гьонюл, докато правеше знак, че вони, се изкиска, сякаш бе нещо много смешно. Научно доказано е, че всяка секунда се увеличава броят на смъртните случаи в мозъчните ни клетки. Но увеличаването на тези случаи при Гьонюл беше в пъти по-бързо от онова при останалите хора. Това беше сигурно.

На всеки етаж имаше по три апартамента. Млечнокафявата боя по стените, която стигаше до рамото, се беше олющила.

Качихме се един етаж нагоре. Хюсеин дойде с нас, първо, заради вниманието, което получаваше от Гьонюл, и второ, понеже вече се чувстваше част от всичко това. Ако искам, мога да вървя и без да се връткам. Нямах намерение да му устройвам пир за очите. Вървях си направо, съвсем нормално. Освен това е доста трудно да се връткам със спортните обувки, които бях обула.

Звъннахме на единствената врата, пред която не бяха подредени безброй обувки с различни номера и избледнели цветове. Очевидно в дома на Сабиха не се събуваха. Засега нямаше дошли за съболезнования. Изчакахме. След малко пак звъннахме. Отново изчакахме. Междувременно вратата на апартамента, пред който имаше колекция от обувки, се отвори леко и се подаде къдрокосата глава на едно петгодишно момиченце с разчорлена подстрижка. Огледа ни внимателно. И ние него.

От притворената врата до мястото, където се намирахме, се разнесе миризма на ядене.

Хюсеин се усмихна насила. Аз се протегнах и ударих с юмрук вратата. Сляпата жена може би беше и глуха. Или си беше легнала. Или беше увеличила прекалено звука на телевизора и не чуваше. Изведнъж се замислих, слепите гледат ли телевизия?

Момиченцето прие пресилената усмивка на Хюсеин за проява на сърдечност и ни уведоми:

— Няма я вкъщи.

След това се засрами и веднага си прибра главата вътре. Затвори вратата. Ако детето знаеше, че Сабиха не е вкъщи, родителите му щяха да знаят къде е. Отидох пред апартамента им и натиснах звънеца. Вратата се отвори веднага. На прага се появи пълна жена, най-много на трийсет, с червендалести бузи и усмихнато лице — малкото момиче със сигурност не приличаше на нея. Погледна първо към мен, а после към Хюсеин и Гьонюл.

— Заповя’йте?

— Търсим госпожа Сабиха. Преди малко дъщеря ви каза „няма я вкъщи“. Исках да попитам вас, ако евентуално знаете.

— Не знам. — И продължи да гледа със същата усмивка.

— Аз, тоест ние сме приятели на сина й Февзи. Трябва задължително да я видим.

— На Февзи момата ли? — На лицето й се изписа подигравателна усмивка. — Той стана жена. И се нарече Бусе. Когато бяхме малки, не си играехме много.

— Приятелка на Бусе от детските години ли сте? Колко хубаво.

Дали знаеше, че е убита, ако не знае, трябваше ли да й кажа?

— Госпожа Сабиха не излиза често, ако излезе, идва у нас или се качва горе. Толкова. Останалите са нови наематели. Старите сме ние. Това е на майка ми. Моят съпруг дойде като заврян зет. — Боже опази, колко минути минаха, откакто се запознахме, и вече потъвах в толкова излишни подробности. — Вие вижте горе, в седми апартамент, ако ли пък не, заповядайте у нас. Току-що сварих чай. Имаме ледена диня. Мъжът ми е купил. Ще я изядем заедно.

Благодарихме и се качихме на горния етаж. Когато стигнахме някъде по средата на стълбите, тя подвикна след нас:

— Непременно ще ви чакам. Елате.

Вратата на апартамент номер седем беше притворена и все пак позвъних. Отвътре се чуваше веселият глас на телевизора, но никой не се появи. Казах: „Добър вечер“, бутнах вратата и влязох. Останалите след мен. По принцип предчувствам неприятностите. И точно там, на входа, я предусетих. В апартамента беше тъмно. Нямаше друга светлина освен тази, която излъчваше екранът. Някои гледат телевизия на тъмно, за да икономисат и да не се увеличава сметката за електричество. Проследих звука на телевизора. Видях жена да седи срещу екрана в стая, пълна догоре със стари фотьойли и възглавници. По средата на челото й имаше дупка от куршум. Главата й беше паднала назад.

8

Ето, това сигурно беше убийство. Възрастните жени по принцип не умират във фотьойлите си пред телевизора с дупка от куршум по средата на челото си.

Хюсеин попита:

— Умряла ли е?

Кимнах. Гьонюл пусна един писък с най-мъжкия си глас.

— Открили са я — казах аз.

— Сега вече затънахме в лайната — въздъхна Хюсеин. Беше пребледнял.

Трябваше или да съобщим в полицията, или час по-скоро да изчезваме. Изчезването не беше много разумно. Все пак пълничката жена на долния етаж ни беше видяла. Освен това от момента, в който влязох в апартамента, бях докосвал вратите. Бях оставил пръстови отпечатъци на куп места. Добре, нашата полиция много не се занимава с тези неща, но все пак трябваше да бъдем предпазливи. Пък и от какво имаше да се плашим? Нашето положение беше ясно. Бяхме дошли да изкажем съболезнованията си на майката на починалия ни приятел, не сме успели да я намерим и затова сме се качили при съседа й на горния етаж — така сме открили трупа.

Съвсем несъзнателно се заслушах в телевизионната игра, която се излъчваше: „Кои от изброените не са видове образувания на релеф? А. Хорст. Б. Грабен. В. Пенеплен. Г. Пиноник“. Не знам какъв смисъл имаше, докато се опитвах да мисля за други неща, но отговорът беше „Г. Пиноник“. Доколкото помня, хорст и грабен бяха видовете образуване на релеф в Егейския регион, а пенеплен беше видът на релефа около Истанбул. Без да съм напълно сигурна, „Пиноник“ май беше име на химикал. Когато си убеден в останалите три, е лесно да пресяваш. Играчът, естествено, използва правото си на жокер.

Гласът на Гьонюл ме върна от състезанието в стаята:

— Како, коя е тази жена, за бога?

Не е ли госпожа Сабиха? Очевидно не е. И съвсем естествено, не можеше да се очаква, че я познавам. Обърнах се към нея с огромен въпросителен знак на лицето си. Схвана положението, макар и не от първия път.

— Тази жена не е госпожа Сабиха — каза тя.

Играчът използва жокера 50 на 50, компютърът изключи опциите хорст и пенеплен. Трябваше да се откъсна от състезанието. Положението съвсем се обърка.

Бяхме изправени срещу нов труп. И аз си създадох собствен състезателен въпрос: А. Това е едно съвсем различно убийство. Б. Имаме си работа със сериен убиец, който ликвидира всеки изпречил му се. В. Тази жена, която и да е тя, беше убита по погрешка вместо сляпата Сабиха. Г. Писмото и снимките защо са толкова ценни?

Засега трябваше да изключим опция „Г“.

Хюсеин сложи ръка на рамото ми:

— Ако искаш, да си тръгваме час по-скоро.

Хванах ръката нежно и я свалих от рамото си.

— Не става.

Обобщих ситуацията на висок глас и за тях: при всички положения, ако решим да се занимаваме с полицията, това ще доведе до прекарване на нощта в тяхната компания и под техен контрол, Гьонюл ще бъде доста малтретирана, ще посети венерическия, а Хюсеин бог знае какво ще преживее.

Играчът настоя за „грабен“ и, разбира се, загуби.

Тялото все още не беше изстинало напълно. Тоест не беше минало много време от смъртта. Кой беше този човек? Писмото и снимките, които можеше да се използват като материал за изнудване, наистина ли заслужаваха тези убийства? Как щях да разбера кой е той? Къде беше госпожа Сабиха? Какво се бе случило с писмото и снимките?

След като новият труп не е на майката на Бусе/Февзи, госпожа Сабиха трябва все още да е жива. Отново прецених възможните варианти наум. Реших да се допитам до зрителите.

— Вижте — казах аз, — ако тази жена не е Сабиха, ние непременно трябва да я намерим, не, не нея, трябва да намерим писмото и снимките.

— Но преди всичко веднага да излезем оттук. Не обичам полицията — обади се Гьонюл.

Беше права, и аз не я обичам. Въобще не вярвам и Хюсеин да храни някаква симпатия към полицаите. Все пак таксиметровите шофьори бяха най-лесната им плячка, полицията можеше да им се налага и да ги глобява, те бяха хокани и обиждани от ченгетата, накратко, за тях бяха образец на изкупителни жертви.

— В такъв случай да изтрием всичките следи, които оставихме наоколо, и веднага да излезем!

Главата на този Хюсеин всъщност изобщо не беше зле.

Лека-полека се връщахме към вратата, изтривайки и почиствайки всичките места, за които си спомняхме, че сме докосвали. Бяхме като филм, пуснат отзад-напред. Оставихме вратата почти в същото положение — притворена, както я бяхме намерили, и бързо слязохме на долния етаж.

Беше по-разумно да спасим положението, като посетим яките съседи, за да можем да кажем, че всичко е наред, че не сме се срещали с този нов труп, не сме видели, не сме чули, не знаем; и след това да правим каквото ще правим. Наистина нямаше никакъв смисъл да си навлечем на главите първо районното управление, а след това и отдел „Убийства“.

Отвътре ми идваше по някакъв начин да се справя с вратата и да вляза в дома на госпожа Сабиха, да претърся добре моминската стая на Февзи и да намеря писмото и снимките. Потиснах това вътрешно желание и отново натиснах звънеца на апартамента, пред който имаше колекция от обувки. Вратата се отвори тутакси. Изглежда, някой от обитателите на това жилище задължително се намираше близо до нея.

Този път ни отвори стопанинът на дома. Беше от тези, които от много отдавна не съм виждала, стоящите у дома с вратовръзка. Дори и копчетата на яката му бяха закопчани. Също като жена му, и той имаше глуповата усмивка. Изглеждаше, сякаш вижда приятели, които чака отдавна.

— Заповядайте… Влезте.

Явно съпругата с бузи като ябълки беше разказала за нас, съпругът бе подготвен, посрещаше ни.

— Не — отказах аз, — благодаря ви. Търсихме госпожа Сабиха, жена ви ни накара да погледнем в номер седем.

Паникьосан, да не кажа нещо друго, Хюсеин се намеси:

— И тях ги няма у дома. Звъняхме, никой не отговори.

Усмивката на господина с вратовръзката замръзна, погледна изненадано.

— Не може да бъде. Невъзможно е. Госпожа Хамийет дори не си затваря вратата, винаги е отворена. Тя не дочува. Оставя вратата притворена, защото се страхува, че някой може да дойде и тя да не чуе. Бутнете, ще се отвори.

Бедата казваше „идвам“. Сега ще поиска да дойде с нас горе и да ни покаже как вратата стои леко притворена, ще открием трупа още веднъж с него и приключението ни в районното управление ще започне и ще продължим заедно. Не, не исках това.

С едно движение той се изниза от кафявите си пантофи, имитация на кожа, които беше обул с бели чорапи, и нахлузи чакащите пред вратата обувки, които вече бяха станали на чехли от подпетяване. Хюсеин го хвана за ръцете:

— Е, бате, няма нужда да се разкарвате.

— Е, може ли, няма проблем. Ето го къде е горният етаж. — След това извика към къщи: — Айнур, аз ще кача гостите до госпожа Хамийет и се връщам.

Още преди да е довършил изречението, между краката му се появи дъщеря му и го улови за ръката. Ако не се бяхме изправили пред него като врата, отпред аз и Хюсеин, веднага след нас Гьонюл, бащата с тази сръчност досега да се е качил на горния етаж.

Хюсеин хвана ръката на бащата и погали по главата момичето, което го пронизваше с женствени погледи.

— Много приятно момиче. Как се казваш?

Тя се засрами и се скри зад баща си.

— Севги. Кажи си името, момичето ми.

Чувствах инстинктивно желание да забравя, да зарежа всичко и час по-скоро да изчезна оттук. Не ми харесват семействата от средната класа. През целия си живот се борих да стоя далеч от тях. Задушават ме. А сега бях точно на крачка да попадна в едно такова семейство.

— Ние по-добре да си вървим — казах аз.

Гьонюл се обърна и дори се насочи към долния етаж. Подадох си ръката към човека с вратовръзката. В същото време отвътре се обадиха червените бузи с усмихнатото лице:

— В никакъв случай не може. Аз дори сложих чая.

— Да не влизаме. Някой друг път ще дойдем.

Човекът с вратовръзката отново скочи обратно в пантофите си, хвана ме за ръката и започна операция по дърпането ми навътре.

— Влезте, влезте… Ще пийнем по един чай и ще си отидете. Тъкмо междувременно и госпожа Сабиха ще се върне от мястото, където е отишла.

Имаше известна логика в това, което каза, естествено, ако госпожа Сабиха е жива или ако е отишла някъде, откъдето може да се върне.

— Паркирах колата лошо. Ще я вдигнат, ние да тръгваме.

Съпротивата на Хюсеин беше посрещната с: „Няма да я вдигнат, господине… няма да я вдигнат. На нашата улица не може да се случи.“ Гьонюл се намуси още повече, след което си събухме обувките и ги добавихме към колекцията пред вратата. Гьонюл се наведе към ухото ми и прошепна:

— Мислиш ли, че ще ме разберат?

Нямаше особена причина да не разберат. Дори и най мачо артистите, които се правят на жени в комедийните филми, изглеждаха по-женствени.

— Вероятно. Най-малкото ще предположат — казах аз.

— Тогава аз да не идвам.

Толкова шептене пред вратата беше достатъчно. Хванах ръката й и я вкарах вътре.

— Ако не говориш, няма да разберат.

9

Толкова много не можеше да говори, дори и да й кажех да говори. Откакто се настанихме във фотьойлите, покрити с платнени покривки, Гьонюл реши да стане говорител на групата ни. Започна да съчинява несвързани изречения за това, колко се е затоплило времето, за вероятността от ново земетресение в Истанбул, къде би било мястото и какви биха били щетите, как се познава добрата диня, кой отбор кого трябва да привлече за следващия сезон, как добавянето на щипка канела и щипка карамфил променят вкуса на смляното у дома кафе и т.н.

Слушах ги, без да спирам да мисля за трупа на горния етаж. Проницателността ни бе обвързана с това семейство, а ние, оставили всичко настрана, като в антракт си седим с тях и пием чай.

При затишието, породено от отливането на първата ни обща глътка чай, пълничките розови бузи, подчертавайки истанбулския акцент, придобит от турските филми, изръси въпроса:

— И вие като Февзи сте се направили на жени, нали?

Отначало не можах да разбера дали включва и мен към въпроса, или не. На Гьонюл й причерня пред очите. Всичките й усилия да изглежда като истинска жена се оказаха напразни. Но искам да попитам, коя туркиня се интересува от трансферите на отборите?

Получи се отговор, който нямаше никаква връзка с въпроса:

— Казвам се Гьонюл.

— Добре, оперирана ли сте?

Гьонюл ме гледаше безпомощно. Хюсеин пък беше забил главата си в кристалната чаша за чай, която си личеше, че е извадена специално за гости. Мъничката чаша с тънка талия се беше загубила в дланта му. Направиха ми впечатление чистотата на ръцете и добре оформените му нокти.

Домакинът с вратовръзката, който всъщност беше заврян зет, усети ситуацията и се обърна към Закръглените бузи:

— Моля те, Айнур, пред детето…

О, да, пред детето! Откакто влязохме вътре, детето стоеше клекнало пред Хюсеин и го зяпаше с тъжни очи и сърдечни чувства.

— Какво има? И това са реалностите на живота. Не е ли така? Вместо да ги научава на улицата, да ги види и научи у дома.

Изглеждаше, че структурата на семейство от средната класа, както го познавах аз, се беше променила доста, откакто спрях да се занимавам с него.

— Всъщност господата са дошли при госпожа Сабиха.

Да, „господата“, тоест Хюсеин, Гьонюл и аз.

— Да… разбира се… Как е нашето Момиче Февзи? Много безполезен човек се оказа той, идва при майка си и не се отбива при мен. Човек би се отбил за по едно горчиво кафе. Няма да ти се залепи за ръката, ще вземеш един шоколад за детето и ще дойдеш, какво толкова. Не е ли така? А всъщност, както ви казах, детството ни мина заедно. Но още тогава си личеше, че той ще стане по-различен. Когато беше малък, винаги обуваше пантофите на майка си. Лакираше си ноктите. И после, за да не ги яде, казваше, че си слагаме лак за нокти. Това се случваше в началното училище…

Аз обичам носталгията, но съм сигурен, че яката госпожа с пълничките бузи, ако знаеше, че на горния етаж седи един пресен труп, нямаше да се лигави по този начин. Естествено, дори не допускаше, че с всеки изминал час съседката от отсрещния апартамент се движеше към подобна участ.

Един сърцераздирателен вик накара всички ни да подскочим от местата си. Севги се затича към вратата, а баща й към прозореца. А ябълковите бузи се усмихнаха в израз на извинение. Точно сега ли беше моментът, когато се посрещаха толкова ексцентрични гости.

И веднага след това се чуха юмруци по вратата, насочихме се към нея, семейството отпред, ние зад тях.

На прага стоеше пълничко момиче, което още не се беше отървало напълно от пъпките си. Лицето му беше почервеняло или от излишните грижи против пъпки, или от…

— Како Айнур! Леля Хамийет е умряла! Застреляна е! И то точно по средата на челото! — Червенината на лицето й беше със сигурност от трупа, който бе видяла. — Вуйчо ми й изпратил сушена черница. Майка ми затова ме прати при нея. Но са я застреляли! Точно по средата!

В такъв случай полицията беше неизбежна. Вече беше много късно да поискаме разрешение и да си тръгнем. Но ние все пак най-нагло си тръгнахме.

Домакинът с вратовръзката бил секретар в съда, посъветва ни въобще да не се забъркваме в тази работа. Това беше най-радостното предложение, с което се срещнах днес. Беше с толкова чисто сърце, че нямаше как да се усъмни в нас. Отвътре ми идеше да го прегърна и да го целуна, но жена му можеше да ме разбере погрешно.

Докато полицейската кола с виеща сирена се доближаваше към кооперацията, ние се бяхме качили в таксито, което Хюсеин беше паркирал пред една тъмна порутена сграда, и вече пътувахме, анализирайки ситуацията.

Дори и да не открием госпожа Сабиха, ние трябваше да стигнем до стаята на Бусе/Февзи. Щеше да е доста трудно да успеем, докато полицията беше обсадила кооперацията. Затова тази алтернатива бе елиминирана.

В една и съща кооперация, в два апартамента един под друг, две възрастни жени да станат жертви на убийство, си беше много повече от случайност. Тоест беше доста невъзможно. Добре, ако убийците са ликвидирали жената от горния етаж по погрешка, вземайки я за госпожа Сабиха, това можеше да ни спечели време да открием Сабиха и снимките и писмата. Ако госпожа Сабиха е в техните ръце, всичко, така или иначе, щеше да се промени. Ако са дошли в момента, в който тя се е качила на гости на горния етаж, може би са я взели и са очистили другата. В такъв случай нямаше какво да се направи.

— Къде отиваме? — попита Хюсеин.

— Нали говорихте за Етап. Обеща ми вечеря, да не забравиш.

Гьонюл, тоест Метин, между толкова много събития можеше да мисли за вечеря. Когато се ядосам, се обръщам към момичетата с мъжките им имена, с които са регистрирани.

— Метин, виж, между толкова много неща…

— Ааа, не, кълна се, не можеш да се отметнеш. Да не си обещавал. И бездруго светски личности като теб винаги се отмятат. Такива като теб имат скорпион в джоба си.

След толкова напрежение това вече беше прекалено.

— Добре — казах, — ще черпя. Вие двамата вървете. Аз имам работа. Но ще платя сметката.

Хюсеин веднага заби спирачки и се обърна назад:

— И дума да не става! Това е точно до нашия квартал.

— Е, какво, от Гьонюл ли се срамуваш? — настъпих го аз. Щом ми се сваляше пред всички, можеше да се движи и с някого като Гьонюл. Ето, това изискваше смелост.

— На мен ми писна вече от тази работа — каза той. — Отивайте където искате. Яжте каквото искате. Не ме интересува. Не ме намесвайте. Чухте ли!

— Аааа… какво ти става, бе? Че какво ми има на вида! Ама че е невъзпитан!

— Добре… успокойте се — казах аз. — Гьонюл, миличка, положението е критично, времето е малко за разрешаване на този въпрос. Нали разбираш?

— Не съм глупачка все пак. Какво има за разбиране?

— Тогава, ако искаш аз все пак да почерпя, отиди сама или, ако си съгласна, някой друг път да го направим.

Обиденото изражение на лицето на Гьонюл си личеше от увисналата й долна устна.

— Ако отида сама, сякаш ще ме пуснат вътре.

От една страна, у мен избухваха някои състрадателни чувства и хомосексуалният ми фанатизъм, а от друга — се ядосвах на това момиче.

— Тогава някой друг ден ще отидем заедно. Обещавам.

— Добре де, разбрах, отмяташ се. Педал, какво да му кажеш.

Приемаше се за жена и затова смяташе, че ме обижда тежко, като ми каже „педал“.

Хюсеин се протегна от предната седалка с най-младежката си раздразнителност и я хвана за яката:

— Ти как си позволяваш да говориш по този начин, ма!

— Остави — казах. — Аз сама ще се защитавам, ако е необходимо.

След като й пуснаха яката, Гьонюл веднага се съвзе:

— Добре, нека да не е тази вечер, но не забравяй, че обеща. Аз няма да забравя. Но за да е сигурно, да се разберем за ден — добави тя.

Идеше ми да я разкъсам, потиснах това чувство, на което не може да се устои.

— Ще ти дам телефона си, обади ми се другата седмица. Ако искаш, ела в клуба. Ще се видим — казах.

— Аз не ходя по такива места като Етилер и Таксим. Моят район е Аксарай, Бааджълер… и понякога Топкапъ. Нали разбираш.

— Ето, записвам ти номера си.

— Обаче гледай да го запишеш правилно. После да не излезе грешен номер. Недей да правиш като младите гейове.

Засмях се наум. Но все пак написах номера на клуба.

Взе листчето и попита:

— Како, как ти беше името, момиче?

Слезе в центъра на Аксарай.

Пътувахме към Ункапанъ под погледа на Хюсеин, който виждах в огледалото да казва „откъде ни я натресе тази“. Точно в този момент се сетих да погледна към таксиметровия апарат. Вероятно досега беше натрупал цяло състояние. Беше изключен.

— Апаратът се е изключил.

— Не съм го включил, за да се изключва.

— Защо не го включи? Това ти е прехраната.

— Като видях как се отнасяш към мен, вече съжалявам, че не го включих, но здраве да е. Ще ми платиш с нещо, което намериш за подходящо. Така или иначе, не желаеш моята помощ. Не сме и партньори. По филмите детективите са партньори, нали работят по двойки, ние не сме като тях.

Ще ми платиш толкова, колкото решиш, а може и да не ми плащаш — което налагаше разплащане по друг начин или означаваше „закръгли нещо над евентуалната тарифа и ми плати.“

— Пък аз тъкмо наивно си въобразявах, че попаднахме заедно в този случай и можем да го разрешим като детективите по филмите. Като в „Съдружници по неволя“. Като Брус Уилис и как се казваше онова момиче, което прилича на теб. Ти ще се надуваш, и аз… Но къде ти… твоето сърце е изстинало.

Нямаше смисъл да вмъква в приказката Сибил Шепърд. Но все пак направих компромис:

— Извини ме… Объркана съм, не исках да ти говоря на инат. Ако съм те обидила, извинявай.

— Виж, мислиш си, че като теглиш едно „извинявай“ и всичко ще се оправи. Наранявай ни, обиждай, после с половин уста се извинявай веднъж и всичко да се оправи. Чиста работа, бога ми.

— Добре, какво трябва да направя?

На лицето му веднага се появи онази стара мазна усмивка „остави ме да ти стопля сърцето“.

Въздъхнах доста дълбоко.

— Ти няма да се оправиш, за бога! — казах аз.

Не говорихме повече до къщи. Докато слизах от колата, осъзнах, че не нося достатъчно пари в себе си.

— Може ли утре да ти дам парите?

— Разбира се! Може и въобще да не ми даваш. Но ако имаш нещо студено за пиене, няма да ти откажа. Хубаво би било.

Затворих рязко вратата пред лицето му.

Ако беше някой друг, досега няколко пъти щеше да бъде пребит. Но в това момче имаше някакъв странен чар. Че му се ядосвах, ядосвах му се, и то много, но пък нещо в него ми допадаше.

Каквото и да ми е допадало в него, не е било достатъчно силно. Забравих го веднага, без да се замислям повече за това.

10

Не можах да направя повече от онова, което бях направила вече. Загубих излишно време да ходя до Суадие, за да търся София, бях закъсняла с реакцията си. Хасан не успя да я открие или София просто не си беше у дома. Както и да е, сега имаше още един труп. Бях намерила и къщата на майката на Бусе, чийто горен етаж беше под полицейски кордон. Отгоре на това благодарение на запознанството ми с яките съседи вече беше много трудно да вляза в тази сграда без тяхното знание.

Беше трудно за полицията да направи веднага връзката. Добре, но ако въобще нямаше връзка. Може би наистина две отделни убийства, без нищо общо помежду си, се бяха случили напълно случайно на един и същ адрес. Инстинктите ми — а аз невинаги им се доверявам напълно — ми казваха, че това не е случайност.

Замислих се какво се случваше в книгите и филмите. Човекът, който е в опасност, скриваше на добро място материала, по чиито следи бяха всички. Иззвъняха звънци, камбани, та дори и аларма: Бусе можеше да е скрила снимките и писмото в моя дом. Сутринта, когато дойде с Хюсеин, докато съм спяла, може би ги беше скрила на някое място, което считаше за сигурно.

С тази мисъл се захванах да претърсвам апартамента, като започнах от стаята, в която спа Бусе.

Не беше ясно точно какво търся. Предполагах, че е плик. Не беше ясно колко голям. Можеше да е всякакъв размер. Дебелината му? И тя можеше да е различна. Тоест каквото и да търсех, би могло да бъде залепено някъде, от под леглото до гърба на рамката или, както става често във филмите, под чекмеджето.

Операцията по претърсването продължи доста дълго. Преобърнах целия апартамент. Госпожа Сатъ със сигурност щеше да мрънка, когато дойде. Докато търсех скритото писмо на Бусе, попаднах на куп неща, които не бях виждала отдавна и смятах за изчезнали. Някои бяха изпълнени с носталгия, като първите женски бикини, които си бях купила, а някои бяха просто глупави и безсмислени писма, картички и фотографии.

Когато се уморих, престанах да търся. Не бях намерила нищо. Беше ясно, че Бусе не е чела книгите, които бях чела аз, не е гледала филмите, които бях гледала аз, не беше скрила писмото и снимките в моя дом. Преди да потъна в носталгичните вещи, които открих, ги събрах на едно място с мисълта да ги пресея по-късно.

Реших да оставя настрана нещата, които ми се въртяха в главата, и да се подготвя. Тази вечер клубът щеше да е пълен. Можех да получа различна информация от момичетата там и дори, ако ме споходи късметът, да науча и кой се интересува от документите.

Отново се заех с рутинните действия като душ, бръснене, грим. С тази разлика: имаше само един въпрос в главата ми. Очевидно човекът, който се е снимал с Бусе и й е писал писма, беше някоя важна личност. Мислите ми лека-полека стигнаха до фантастични измерения; започнах да си представям Бусе с всеки един известен или влиятелен човек, за предпочитане политик. Представях си общите им снимки, първоначално романтични, а след това и открито порнографски. Възхитителни силиконови гърди като бомби и — според споделеното от нея — огромен инструмент. С блясъка на тези весели и забавни кадри в очите си, се приготвих страшно бързо. Ако главата ми е заета с други неща, особено ако има такива заплетени случаи, не си слагам костюмите на дива, обличам се по-семпло. Това може би е един вид инстинкт за съхранение, начин да кажеш „оставете ме на мира“.

Облякох си прозрачното боди в телесен цвят. Беше с дълги ръкави и ми стягаше здраво цялото тяло. Дългата черна пола с цепка до кръста, беше допълнена с дантелени чорапи в цвят на кожата и десен по подобие на бодито. А на раменете си, понеже беше на мода, наметнах изработения от чиста коприна шал в меден цвят.

Обадих се на стоянката, за да си повикам такси, и предупредих да не ми изпращат Хюсеин. В момента не бях в състояние да се боря и с неговите опити да флиртува. Нямало го и без това, бил излязъл по работа.

Тъкмо тръгвах, когато телефонът започна да звъни. Така или иначе, имах телефонен секретар. При нормални обстоятелства можех да кажа, че който иска, ще остави съобщение, но обстоятелствата въобще не бяха нормални. Не го пренебрегнах. Отключих вратата, която вече бях заключил, и влязох вътре на бегом. Докато стигна до телефона, секретарят се беше включил, моят глас казваше: „Ако оставите съобщение, в най-скоро време ще ви върна обаждането, мерси.“

Не можах да реша дали да вдигна слушалката, или да изчакам обаждащият се да остави съобщение. Мъжки глас си прочисти гърлото. И затвори, без да остави съобщение. Който и да бе той, беше от тези, които ме дразнят най-много, като затварят, без да оставят съобщение.

11

Джюнейт ме посрещна на вратата с подсвиркване.

— Шефке, отново си като бомба. Каква хубава блуза. Напълно си подхожда с чорапите.

В това момче също имаше нещо объркано, но както и да е. Хетеромъжете не гледат дрехите на момичетата, а това, което е под тях.

Клубът беше почти пълен, въпреки че все още бе рано. Напреднах, усмихвайки се на момичетата и клиентите, които бяха нашите благодетели. Хасан беше на бара при Шюкрю. Когато ме видя, започна паникьосано да размахва ръцете си. Доближих се и се протегнах към него през бара. „София е тук!“, каза той като член на секретните служби, издаващ тайна на Пентагона.

Ето това беше странно. Аз толкова я търсих, а тя, макар и малко късно, се вдигнала и дошла при мен. Бяха изминали години, откакто София се беше оттеглила или най-малкото не посещаваше места като нашето. От една страна, не беше ясно точно с каква вода се върти мелницата, а от друга — в нашата общност бе възприето обяснението: „Един богат дъртак я затвори вкъщи.“ Новините за пътуванията й до Ибиса, Миконос или Марди Грас, които осъществяваше поне веднъж годишно, се разнасяха в общността ни като топъл хляб. Някои момичета, които се възприемаха за достатъчно благородни, биваха канени у тях, отиваха на подскоци, след което, омаяни от начина, по който бяха посрещнати, развълнувано започваха да чакат следващия ден, месец, година, когато ще бъдат поканени отново. Накратко, с парите и с фантастичния начин на живот, който водеше, София беше достигнала недостижимото за повечето от момичетата. Животът й беше труднопостижима цел за тях.

Доста отдавна беше загубила навика да идва в клуба. Освен това и двете бяхме преувеличили един незначителен инцидент между нас и го бяхме превърнали в огорчение. Както във всяка връзка, която не се освежава от време на време, това огорчение с течение на годините доведе до отдалечаване. Връзката ни съвсем охладня с приказките, които се предаваха от някои общи познати посредници, не всички от тях обаче бяха добронамерени. Аз бях казала много неща за нея, както и тя беше казала много неща за мен. Естествено, за някои неща бяхме прави, но имаше и такива, които бяхме преувеличили.

Така че беше доста странно при тези обстоятелства тя да стане и да дойде в клуба, който управлявам аз.

Другото странно нещо беше това, че моят „Върджин Мери“ все още не беше направен. Освен това и нямаше никакви признаци, подсказващи, че се приготвя в момента.

Започнах да свиря като на тромпет по бара с изкуствените си лакирани в златисто нокти, всеки един с дължина 2,5 см, които си бях купила от Америка. Това в същото време изразяваше и нервността ми. Шюкрю ме погледна, питайки с поглед „какво има?“.

— Питието ми… къде е?

Извини се и с притеснение започна да го прави.

— Изпрати ми го — казах аз и се смесих с навалицата.

Естествено, момичетата бяха чули за случая. Научили от новините по телевизията, от Хасан и от това, което се предава от ухо на ухо. Нямаше кой знае каква информация. Докато говореха по въпроса, споделяха с тъга, която идва, настанява се и веднага след това отлита и изчезва. Бусе не беше от най-обичаните момичета. Нямаше близка приятелка. Не излизаше на работа заедно с някоя друга, не правеше групов секс, не участваше в масовки, не работеше с мъже, които не харесваше, както казах, беше момиче, което си имаше собствени принципи, имаше класа.

Много късно забелязах, че човекът, който ми ръкомахаше от другия край на бара, но не можеше да стигне до мен от навалицата е Ферух на Белкъс. Когато го видях сам, доста се затрудних да се сетя кой е. Помня го винаги до Белкъс.

Изглеждаше подпийнал повече. Опитваше да се доближи до мен, клатушкайки се. Не бях в състояние да го изтърпя точно сега. С кокетно движение се обърнах на другата страна.

Навалицата се концентрираше около масата на София. Наврях се между тях. Когато се появих, тълпата се разпръсна. Дори настъпи тишина. Срещнахме се със София очи в очи. Ето тази част беше много напрегната. Получи се точно като във филмите. Първо се погледнахме. Без да помръдваме. Всички затаиха дъх и ни наблюдаваха. И двете се насладихме на погледите, преценяващи съперника си. Боже, все още беше пищна! Предизвикваше да я гледат. Беше облякла блуза без ръкави, спортен модел, изработена от тъмнозелена коприна, която подчертаваше напълно очите й. Силиконите й бяха наяве в цялото си великолепие. Косата й издаваше, че е прекарала часове при фризьора, за да се съобрази с модата. И пак, съобразено с модата, имаше невероятен бял тен. Като порцелан. Накратко, беше уловила модата в пълния смисъл на думата. Бях в ролята на домакин, затова беше удачно аз да започна първа. Започнах с обич към задължението и желание:

— Здравей, София… Колко е хубаво отново да те видим сред нас. — Гласът ми въобще не беше искрен. Дори и сама се учудих колко сухо звучеше.

Тя изсъска: „Мила…“ Устните й бяха издадени напред, като че ли целуваше въздуха, всичките й порцеланови зъби блестяха, а ръцете й бяха протегнати към мен. Нашите сепарета са много удобни. Но фотьойлите са доста ниски. Като се отпуснеш в тях, е трудно да се изправиш с едно движение. София е умно момиче. Дори не се опита. Чакаше с протегнати към мен във въздуха ръце. Приближих се бавно до нея, приклекнах и се отпуснах в ръцете, които ме очакваха, за да ме прегърнат. За да не ни се развали гримът, си разменихме въздушни целувки над раменете. Така приключи частта за прегръщане. Тук свърши и напрежението. Притаеният дъх се превърна във въздишки. И гръмнаха аплодисменти! И двете удавихме общността ни в усмивки като реверанс.

— Лека й пръст — рече тя.

Беше ясно, че след последната ни среща е развила умението да не си затваря устните, докато говори. Накъдето и да погледнеше, каквото и да кажеше, изглеждаше, сякаш целува.

Прошепнах й в ухото:

— Искам да говоря с теб по този въпрос. Когато ти е удобно…

— Веднага! — Тя се изправи, опирайки се на мен с цялата си тежест. За малко да загубя равновесие. София е пищна и в никакъв случай не е миньонче. Хвана ме за ръката и като две горди кралици, помирени след война, съсипала целите им народи, се запътихме ръка за ръка в посока стълбищата, водещи към офиса.

— Трябва да говорим навън. Тук не става — каза тя. Боже, колко добре използва всяка една сричка, изричаше перфектно всяка буква като театрална актриса.

— Защо? — попитах аз. Гласът ми все още беше сух.

— Ти не осъзнаваш опасността. Има много неща, които не знаеш. — С навик, придобит през годините, прекарани във Франция, леко закръгляваше р-тата. Сигурна съм, че го правеше, защото вярваше, че така изглежда по-секси.

Може би я гледах малко като обожател и малко тъпо.

— Хасан ми разказа, че си идвала у нас. Бях навън. Чух за случилото се. Много се натъжих. Разбира се, заради Бусе. После. Мислих. Положението е много критично. Но все пак няма нужда от паника. Или има. Зависи от гледната точка. Ето, и аз станах и дойдох тук да те видя.

Дори и да не беше разбираемо, тя говореше много хубаво, за бога. Не беше дала кой знае какво обяснение. Докато приказваше, отваряше широко и присвиваше очите си, всяка дума, която изричаше, се превръщаше в най-значимата на света. Дори и между сричките на изреченията, съставени от една дума, оставяше впечатляващи паузи мълчание.

— Какво ти разказа Бусе? — попитах аз.

— По-скоро на теб какво ти разказа?

Случваше се неизбежното. Най-после преминавахме към тона си на дърлене.

Насочвайки цялото си внимание и протягайки се, като че ли извършва най-деликатното действие в света, извади от мъничката си чанта тъничка цигара „Мор“. Запали я с изящна запалка, даваща вид на скъпоценно бижу. След което впери очи в мен.

— Чакам. Хайде, разказвай.

Този маниер на английска кралица ме дразни повече от всичко. А София наистина успяваше да го демонстрира умело.

— Сутринта дойде при мен. А не при теб — казах аз.

— Добре де, значи ти знаеш повече неща. Разказвай — настоя тя.

Бързо направих избор дали да удължа този разговор, или не. Ако целта беше да стигнем веднага до резултат, нямаше проблем да й споделя каквото ми бе известно. Започнах да разказвам. Прескочих частта с трупа на съседката от горния етаж. Изслуша ме, без да променя позата си. Пепелта по ръба на цигарата й се натрупваше. Спрях, когато нарасна след средата на цигарата.

— Очевидно положението е още по-сериозно — каза тя.

Известно време мисли. Или се правеше, че мисли. Присви очи и продължи:

— Виж, положението не е толкова просто, колкото си представяш или разбираш. Не знаеш всичко. Ако нещата са се объркали толкова, означава, че започва да става опасно. Ако е намесено и убийство, още по-зле. Означава, че и аз съм в опасност. Дори и ти. Ако не сега… то скоро.

Тук зае драматична поза. Промени начина, по който седеше. Повдигна нагоре главата си и издуха дима към тавана. Беше ясно, че си обясняваше някои неща, но аз не проумявах. За момент се почувствах жалка.

— Аз все пак не можах да разбера едно нещо.

— И без това не очаквам да разбереш. — С още по-драматични движения на ръцете плесна крила във въздуха, като че ли казваше „всичко това няма стойност за теб, остави ме сама с моя си проблем“. — Ако може малко да потърпиш, за да ме изслушаш и да се опиташ да разбереш…

Как успяваше да не каже нищо и да изглежда, сякаш е казала всичко, след което да подценява отсрещния — тоест мен. Сетих се за моментите, в които съм се чувствала зле, и си отговорих: когато съм била при София.

— Добре, кой е човекът на снимките? Какво е написал в писмото? Знаеш ли поне?

Очите й придобиха изражение „как може да ми зададеш този глупав въпрос“.

— Тоест може да си виждала снимките. Или откъде да знам, Бусе може да ти е разказвала.

Тишина. Напрежение. Вълнение. Всичко! Имаше от всичко.

— Виж — когато го казваше, очите й малко се присвиха, — знам кой е човекът. Грешка би било дори ако го кажа. Не е случаен човек.

— Кой е, за бога? Президентът ли, премиерът ли или президентът на САЩ?

С изкуствена усмивка ме накара да млъкна. Беше като играчка бебе. Вадеше различни звуци, без въобще да движи лицевите си мускули.

— Колко си наивна само.

Знаех, правеше всичко това само за да ме слиса. И по-лошото е, че успяваше.

Беше изпушила цигарата си. Огледа се наоколо за пепелник и след като на пръв поглед не успя да намери, хвърли фаса си на земята, без въобще да се замисли, и го загаси с изящно движение на десния си крак. Изправи се, събра дългата си пола и започна да слиза по стълбите. Беше изминала само няколко стъпала, когато се върна обратно, отвори широко очите си, сякаш ще поучава непослушно дете, и каза:

— Изнудването е сериозна работа. Опасна е. Много, ама много опасна. Трябва да си изключително внимателна. Екипна работа е. — Присви очи и ме огледа. Докосна с пръст носа ми. — Теб те обичам — каза тя. Изчака малко и добави: — Все още. Чуй ме. Стой далеч.

Обърна се и си отиде.

12

Започнах да осъзнавам думите на София по-късно, след като пийнах малко. Начинът на изразяване и езикът на тялото, който го съпровождаше, правеха невъзможно разбирането на думите й от първия път. Във всяко нейно състояние видът й бе на силна жена.

Не можах да реша дали трябва да й завиждам за това, или не. При всички положения го намирах достойно за разсъждение.

Бях направо замаяна от София. Нямах сили да издържа до часа на затваряне. А Ферух на Белкъс се опитваше да говори с мен, докато очите му се събираха, а самият той беше толкова пиян, че езикът му не можеше да се развърже. Правехме му отстъпка и очевидно беше решил да пие, докато се насере.

— Виж, много е важно — пелтечеше той. — Трябва да говорим насаме. Този въпрос можеш да го решиш само ти.

Очите му се събираха. Хващаше ме за ръката с потните си длани. Известен беше интересът му към нашите момичета. Понеже знаех колко е ревнива Белкъс, когато се прави зад гърба й, го препратих към Джюнейт. Качи го насила в едно такси и го изпрати.

Имах нужда от малко алкохол. Понеже нямам навик да пия в клуба, станах и се прибрах у дома.

По принцип не пия, но за такива случаи винаги държа вкъщи една бутилка „Абсолют“ и запаси от различни видове вина. Виното щеше да ми е леко. Затова се спрях на „Абсолют“-а.

Сложих пред себе си дреболиите, които открих, докато претърсвах апартамента. Започнах да ровя в тях и да потъвам в миналото, а в същото време се оставих в хладната прегръдка на „Абсолют“-а.

Умът ми, който се беше разтърсил достатъчно след петия шот, се замъгли тотално. Това беше добър признак. Държах в ръцете си лексикона, който бях направила с хиляда и едно усилия, когато бях в средното училище. На всяка страница бях залепила снимките на превъзходни жени и привлекателни мъже. Тези цензурирани фотографии изрязвах у дома от „Плейгърл“, който си купувах скришно. След като обърнах седмия шот, всичко вече се беше подредило. Щом видях лексикона, си спомних името на учителката по литература в осми клас, която ми беше зашлевила доста силен шамар, та дори се сетих и за сиво-бежовия й костюм с блестяща от гладене пола. Помнех първия мъж, с когото съм била, но не и първата си нощна дреха.

Държах в ръце стария си паспорт с големи печати „анулиран“, поставени на всяка страница. Помнех до най-малката подробност и сценичния си опит в едно кабаре в Париж. Имах перука, която наподобяваше сегашните истински коси на София. Гримът ми беше превъзходен. Шоуто ми още повече. Правех плейбек на поп парчетата, които бяха на мода тогава, като имитирах певиците. Те искаха комедия от най-грубия й вид. А пък аз с най-чаровния си вид възприемах пеенето като кариера. Естествено, не се получи.

София беше истинската дива там. Имитираше Далида и Силви Вартан, които бяха вечните фаворити на хомосексуалистите. Имаше си публика. Имаше клиенти, които идваха само за да я гледат. Освен това всички ние работехме като компаньонки след шоуто, а тя не работеше.

Мен ме върза София. Запознахме се в Бодрум, където тя беше дошла на почивка. Бях млада, фина, прекалено смела. Жадна за всичко. Бях като разгонена. След като видя моя хъс, когато се завърна в Париж, уреди работа и за мен в кабарето, в което работеше постоянно. Цялата ми кариера на сцената продължи само пет дни. В края на петия ден шефът ме изгони, след като сериозно ме нахока. А на сутринта София, при която живеех по онова време, също ме скастри здраво.

— Изложи ме — каза тогава. — Опропасти името на туркините. Тук всички сме в известен смисъл мисионери. Виж момичетата от Тунис, Алжир. Как са единни и заедно. Португалките… Ти не си достойна не да представляваш страната ни, не да представляваш турските жени… не си достойна дори да бъдеш тук. А колко те хвалих само. Колко надежди таях за теб. Надявах се да станеш втората звезда на кабарето след мен. Не се случи… не можа да се получи. Жалко.

Да, помня тази епична и неочаквано за мен патриотична реч дума по дума — от къде на къде пък тя ще представлява Турция, за бога! Представянето на турските жени и моя милост: по-смешно нещо дори не можех и да си представя. Когато стане въпрос за турски жени, се сещам за майката на Ататюрк, след това за Халиде Едип или в най-лошия случай за Гюнсели Башар. Опитвах се да се видя в същата лига с тях. Разбира се, не се получаваше. Добре, но и те не демонстрираха единство и цялост помежду си.

Каза ми веднага да си събера дрехите и да се връщам в Турция. Точно така и направих.

Следващата вечер я гледах за последен път на сцената. Подражаваше на момчетата на Силви Вартан, изпълнявайки на плейбек песента „Comme un garçon“. В тази песен Силви Вартан, която е жена, имитираше момчета на юношеска възраст. Тоест получаваше се нещо като наслагване най-напред на негативното върху положителното и след това положителното върху негативното. Или корекция на изображението, отразено в огледало, след изобразяването му в друго огледало. И наистина беше комично. Залата се тресеше от смях. След всеки припев следваха аплодисменти. Особено в края на шоуто настъпваше пълен хаос, когато непринудено се късаха тирантите на панталона и тя оставаше по дантелени бикини. Завесата се спускаше. При излизането й да поздравява публиката панталоните със скъсаните тиранти се влачеха под коленете й. Така само по малки дантелени бикини тя поздравяваше многократно публиката, като правеше ситни крачки, доколкото й позволяваха панталоните със скъсаните тиранти. Повдигаше ръцете си нагоре, за да поздрави някого, след което, засрамена, бързо си закриваше предните части. Аплодисменти, аплодисменти. Отново и отново. След последния си поздрав се обръщаше и показваше и задника си. На лявото й бедро лъщеше огромен червен отпечатък от устни.

София и тогава си беше тъмна личност. По време на двуседмичния ми престой при нея тя често се срещаше с тайнствено изглеждащи мъже и винаги ми казваше: „Ти не можеш да разбереш, още ти е рано.“ Въобще не се двоумеше дали да ме вкара в скута им и да спечели пари, но когато трябваше да обясни, тогава вече се колебаеше. Колко съм била наивна.

Не знам какъв беше смисълът да си припомням всичките тези неща. Настроението ми се беше скапало. Исках да гледам към миналото си с обич и умиление, а всъщност се бях наранила, осъзнавайки някогашната си наивност. Очите ми се насълзиха. По онова време много почитах София. А сега само ме впечатляваше. По-точно ме замайваше. Вече не се стремях да бъда като нея. С времето всеки бе поел по своя път. Тя беше изчистила стила си, а аз бях открила свой собствен. Определено бяхме различни.

Това, което направи, за да ме изплаши, свърши работа. След като събрах всичко, което каза, и размислих, стана ясно, че изнудването е било организирано. Които и да бяха те, не бяха особено добронамерени. Със сигурност и София беше замесена. Защото и самата тя каза, че се страхува. А това показваше, че събитията не са под неин контрол и тя е само част от играта. Може би беше само пионка.

При нормални обстоятелства беше невъзможно да науча какво знае София. А що се отнася до момичетата, те можеха да се жертват заради нея, но никога нямаше да я издадат. Особено пък на мен!

Унесох се с помощта на водката.

13

Очите ми се отвориха в неестествено ранен за мен час. Докато си пиех сутрешното кафе, прегледах опциите за деня: А. Да изчакам и да видя какво ще се случи. Б. Да опитам да намеря дома на госпожа Сабиха. В. Да се срещна със София или поне да я проследя. Г. Да се занимавам с нещо друго, като за предпочитане е да посъбера разхвърлените вещи.

Не ми хареса нито една от тези възможности. Започнах да преглеждам вестника с намерението да си открия нови опции. Убийството на Бусе/Февзи беше отразено със закъснение в малко каре на днешните всекидневници. Бяха публикували снимка на „Февзи“, взета от личната му карта. На снимката беше човек с изплашен поглед. Никога не бях я виждала в такъв вид.

Смъртта в Коджа Мустафа Паша не беше отразена в пресата. Въпреки всичко разгледах и обявите за смъртни случаи. Нямаше нещо, което да ме заинтригува.

Толкова рано сутринта нямаше начин някой от нашите вече да е на крак. За момичетата на нощта животът започваше най-рано на обяд. Беше излишно да се захващам с делата на фирма „Wish & Fire“. Все още нямах подписан договор с тях. Винаги, когато съм се захващала за нещо, без да има подписан договор, са ме прекарвали, затова открай време съм взела твърдо решение в това отношение. Дори с такива клиенти договор не беше достатъчен, трябваше да платят и сносен аванс, за да вземат работата на сериозно.

Поразходих се малко по сутрешните програми на телевизионните канали. Гостуващите в предаванията домакини ми напомниха за Закръглените бузи. Реших да ги посетя. Може би госпожа Сабиха, която снощи никой не знаеше къде се намира, се е завърнала.

Както ми бяха заръчали, купих голям пакет шоколад за емоционалното заоблено момиче на дома. Купих един и за мен. За из път. За майката взех прясно изпечен кекс от сладкарницата на ъгъла. Нямаше как да отида с празни ръце след казаното снощи за Февзи.

Изведнъж ми хрумна, че ако госпожа Сабиха е жива и ако се е завърнала у дома, ще бъде хубаво да купя нещо и за нея. Веднага елиминирах първата възможност, която ми хрумна — цветя. Не вярвах слепите да разбират от цветя — колкото и ароматни да са те. Замислих се дали съм купувала друг път подарък за сляп човек. Не, не бях купувала. Сетих се за проблемите на възрастните хора, като диабет, високо кръвно, холестерол, атеросклероза, остеопороза, и веднага елиминирах всичко, смятано за допинг — десерти, шоколади и пасти. Одеколон! Да, навремето дори имаше такава традиция. В носталгичното минало по време на празници хората си подаряваха одеколон в шишенца.

Купих едно шишенце лавандулов одеколон от аптеката на пътя. Става ми лошо от лимоновия. Ако не го дам на госпожа Сабиха — което според мен е все още донякъде вероятно, — ще го използвам за себе си. Опаковах го добре. След това се сетих колко ненужни са тези усилия за един сляп човек.

След като се отбих в сладкарницата и аптеката, вече бях стигнала до стоянката на такситата. След поканата: „Заповядай, брато“, се качих в таксито, което беше наред. Обясних на шофьора адреса и открих блок „Тексой“, чиято външна фасада се разпадаше. Установих, че мястото, където Хюсеин паркира предишната нощ, беше на изгоряла сграда. Не ми бе направило впечатление в тъмнината. Това беше причината за миризмата на пушек във въздуха. Напразно бях набедила хората, които палят скара на балконите си.

Грозноватата жена, живееща на партера, беше облегнала големите си цици на възглавница, която бе поставила върху перваза на прозореца. Плетеше на една кука. В същото време си говореше с простиращата жена от втория етаж на отсрещния блок. Темата на разговора бяха мотивите на простряната вече кувертюра. Грозноватата от партера тъкмо казваше, че много ги харесва, и искаше покривката назаем, след като изсъхне, за да си изработи същите. Несъзнателно повдигнах глава и погледнах към харесваната кувертюра. Отвратителна беше. Нямаше нужда да се размножава. Дори размножаването й трябваше да се смята за престъпление.

Щом видяха, че влизам в блока, внимателно ме огледаха. Не ме попитаха нищо. Любопитно ми беше какво ще говорят зад гърба ми, но въпреки това бързо се качих на първия етаж. Вратата откъм стълбите беше на закръгленото семейство. Госпожа Сабиха, така или иначе, можеше да изчака. Не бях купила напразно шоколада и кекса. Знаех, че веднага ще ми отворят, но звъннах продължително.

Вратата се открехна още преди да съм махнала пръста си от звънеца. Една под друга се подадоха главите на дъщерята и майката. Усмивката на Закръглените бузи изстина, след като ме видя. Значи бе чела вестниците или беше научила от телевизията.

— Здравейте… Вие ли бяхте…

— Снощи си тръгнахме малко инцидентно. Не можахме да открием госпожа Сабиха… Донесох кекс с идеята да изпием по един чай заедно. А това е за дъщерята… Вземи.

— Оо, разбира се, зап’вядайте. — Вратата се отвори докрай. — Аз се побърках. Не осъзнавам какво правя. Предполагам, знаете за случилото се. За Февзи де. Много бях изненадана. Не знам дали ще повярвате, но направо се сринах. Ако бяха ми казали, нямаше да повярвам, но човек наистина се разтърсва.

Беше избърборила всичко това, докато се събуя и обуя ламените пантофи, които ми посочи. Ако съдим по чехлите, които избра, имаше определено мнение за мен. Обичам приказливите хора, особено са полезни, когато се опитваш да събереш определена информация.

Влязохме вътре и седнахме. Кексът си стоеше пакетиран на средната масичка.

— Всъщност си мисля, че вие снощи знаехте, но не ни казахте. Че Февзи е умрял де. Да бяхте ни казали. Щях да съм подготвена. Търсехте госпожа Сабиха или за да й съобщите, или за да й изкажете съболезнованията си. Говорихме за това с мъжа ми. Колко сте внимателни. Господ да дари всеки с верни приятели като вас. Както се казва: „Приятел в нужда се познава.“

Имаше силен дъх. На един дъх казваше много неща. Достатъчно беше само да слушам с разбиращ вид. Всички видове обяснения идваха поред. Ако можеше да се нарече „ред“.

Изместих погледа си от очите й към кекса. Един вид й сочех пакета. Веднага скочи.

— Ах, извинявайте! Забравихме кекса, нали? Веднага ще сложа чая на котлона. Ще си говорим, докато се запари. Искам да ви питам някои неща.

Аз също исках да я питам някои неща.

Масичката в ъгъла беше окупирана от рамки със снимки. В най-представителната беше фотографията, на която бяха като младоженци. Беше снимана в студио и фотографът беше монтирал върху тях розови рози. Както главата на всяка булка, тя имаше хиляди букли във вид на „гнездо на славей“. Със същия усмихнат вид гледаше към камерата, с гордост казваща „вижте какъв мъж си намерих“. И тогава е била с бузи като бон филета.

В съседната рамка имаше снимка на бебе със сбръчкано лице, което вероятно беше грозноватото момиче на дома.

Детето, което постоянно наблюдаваше какво гледам, каза:

— Това съм аз. — И се усмихна лукаво.

На стената над бюфета беше окачена снимка в позлатена рамка. Група костюмирани хора. Завреният зет, мъжът на дома, позираше, докато се ръкуваше с един политик. Може би беше в близост до политиците заради работата си. Това е традиция, държавен служител, който не се занимава с партийна дейност, го заточаваха в провинцията.

Рамката стоеше криво. Не мога да понасям такава гледка. Само за момент се поколебах дали да стана и да я изправя, или да си седя, без да обръщам внимание. Не можах да издържа. Под погледите на момичето, което наблюдаваше всяко мое движение, станах, изправих рамката с върха на пръста си и веднага се върнах на мястото си.

В сравнение с подобни апартаменти в хола установих нещо невероятно: никъде наоколо нямаше покривки и бродерии ръчна изработка. Записах това като плюс в активите им. Звуците на течаща вода, идващи от кухнята, секнаха и жената с ябълковидните бузи отново се настани срещу мен и си оправи полата.

— Вижте, всъщност искам да споделя нещо с вас. Докато слагах чая, размишлявах дали трябва да ви го кажа. Реших да ви го кажа. Знаете, че все още няма вест от госпожа Сабиха. — Отвори си широко очите и ги втренчи в мен. Чакаше реакция.

За да я подканя да продължи, изкоментирах:

— Странно.

— О, да — рече тя. — Ако се е случило нещо, щях да знам. Но нищо не се е случило. Тя не може да мръдне никъде, без да знам. Ако, не дай си боже, й се е случило нещо… къде е тази жена? Не е ли така?

Нямаше как да отговоря. Задоволих се с многозначително клатене на глава.

— Сега… вижте, аз съм много любопитна. Тоест винаги всичко ме интересува. Искам да знам защо и за какво. Все се оприличавам на жените в криминалните сериали. Винаги съм си мислила какво бих направила, ако попадна на такова убийство, как бих го разрешила. И вижте какъв късмет… пред мен са две убийства наведнъж… онова на госпожа Хамийет от горния етаж си заслужава да се разглежда отделно. Добре, тя имаше доведен син хаймана, пияница, наркоман. Постоянно идваше и искаше пари. Според мен, той го е направил. И на полицията казах. Иначе кой би я закачил нея. Не е ли така? — Беше ясно, че това не е въпрос, който очаква отговор. Само даваше на монолога вид на диалог.

С невероятно спокойствие беше смляла двете убийства и със зловещо хладнокръвие ми разказваше за детективските си мечти. Кой знае, сигурно през детството си е умирала по „Ангелите на Чарли“. Личеше си, че първо е харесвала Жаклин Смит, но след като е решила, че е недостижима, е възприела за свой идол Сабрина/Кейт Джаксън като „най-умната от трите“. А всъщност достатъчно чаровните и амбициозните не отстъпваха на Фара Фосет дори на милиметър. И аз също…

— Както и да е, да не ви занимавам напразно. Така или иначе, вие дори не познавате госпожа Хамийет. Аз, ако не се контролирам, мога да говоря, докато не ме накарат да млъкна. За това, за онова… Дори съм малко бъбрива. Затова нека да я оставим настрана и да се върнем към Февзи, пък ако се наложи, ще подхванем пак тази тема. Междувременно вие как се обръщахте към него, с „Февзи“ или с „Бусе“? Аз по навик винаги казвам „Февзи“. И понякога, за да го дразня, „Февзие“. Докато беше жив де. Вече можем да му викаме всякак. Нали? След като стана жена, веднъж ми се скара: „Вече няма Февзи, погребах го. Аз съм Бусе.“ За мен няма значение дали е Февзи или Бусе. Можем да го споменаваме така, както искате вие.

— Аз я познавах като Бусе.

— Добре тогава. И аз ще я наричам Бусе. Не си смучи пръста, моето момиче. Извади го от устата си. Много е неприлично да се смуче пръстът, нали, батко? Ето, и баткото казва, че е неприлично. Хайде, ела и си седни на мястото. Браво на теб. Бъди послушно момиче. Браво на нея, нали, батко?

Естествено „баткото“ бях аз.

— Браво на теб… — казах. Не можах да не си помисля и колко проблемна ще е в бъдеще.

— Както знаете, снощи дойде полицията. Госпожа Хамийет, бог да я прости… — докато казваше това, си събра очите над носа и с показалеца си показа мястото на дупката от куршума. — Беше малко инат. Всъщност беше опърничава, обяснявах си го с възрастта й. Но въпреки това се натъжих. Колко съседи имаме тук все пак. Беше грамотна жена. Може би затова беше и високомерна. Претендираше да знае всичко, възразяваше на всичко. Както и да е… Естествено, целият блок се вдигна на крак. До сутринта въпроси, разпити. Мъжът ми работи в правосъдието, та затова не ни задържаха много. Иначе дори Севги я питаха дали е чула изстрели, или не. Нали, моето момиче?

Севги засмука големия си пръст докрай и издаде утвърдителния звук „ахааа“.

Когато й изнасяше, изговаряше ясно „нали“, а когато искаше да мине набързо по темата, изричаше накратко „н’ли“. Нямаше нужда да се разсейвам с тези неща. Но не зависеше от мен.

— В днешно време телевизиите излъчват всякакви програми, филми и други неща, моля ти се. Всички гледат различни канали. В някои се стрелят и с пушки, и с оръдия. От’де да знаем какво сме чули, нали? Освен това, според мъжа ми, тя може да е убита и с пистолет със заглушител.

— Права сте, разбира се.

— Не аз, мъжът ми. Аз дори не отидох да погледна. Помислих си, че няма да го понеса. Не се качих горе. Не ми ли беше любопитно? Беше ми, разбира се. Но не посмях. Виждала съм трупа на покойната ми баба, стига ми. Не искам да виждам други.

— Добре, а госпожа Сабиха…

— Слагам чая и идвам.

— Да помогна ли?

— Ооо, може ли такова нещо! Или пък да пием кафе, а? Може да си гледаме взаимно на кафе. Но сте донесли кекс.

Грабна и кекса и изчезна в посока към кухнята. Беше сигурно, че ме усети. Нямаше значение, че нося мъжки дрехи. Опитни очи като нейните разбираха всичко само с два погледа. Не е малко, бяха израснали заедно с Февзи. Беше наблюдавала развитието и промяната в него отблизо. В противен случай коя домакиня ще допусне сутрин рано в дома си мъж, когото е виждала само веднъж, и ще вземе да си гледа на кафе с него.

— Чувствам ви някак си близък — каза тя.

Нямаше как да е прочела мислите ми. Това беше само случайност.

— Хареса ми, че обичате Февзи. Когато бяхме малки, много ме тормозеше. Но и това ми харесваше. По мой си начин.

— Добре, а къде може да е госпожа Сабиха?

Погледна към дъщеря си, която ни слушаше в позицията на послушно дете.

— Хайде да си отидеш в стаята, моето момиче, поиграй си малко с играчките.

— Ееее… — Беше непоносима, когато към навъсеността й се добави и ехидност.

— Ей сега ще те напердаша! — Грабна чехъла.

Намусеното лице пусна още няколко протестиращи „еее“-та с намаляваща звучност и гледайки към заплашващия чехъл, слезе от фотьойла по възможно най-бавния начин и влачейки краката си, излезе от стаята. Знам ги тия. Не отиват в стаята си, а застават зад вратата да подслушват.

Щом останахме насаме, гласът й придоби тайнствен и знаещ тон:

— Всъщност аз имам една теория: госпожа Сабиха е чула новината по телевизията. Или е получила удар, или е умряла от инфаркт. Сега лежи вътре. Иначе къде може да изчезне? Снощи в блока беше лудница, а от нейния апартамент ни вопъл, ни стон. Естествено, попитаха, казахме, че не знаем. Полицаите не настояха. Според мен, е вътре. Или е мъртва, или е с удар. Знаете, че тя и без това е сляпа. Сърцето й не е издържало.

Затрудних се да направя връзка между слепотата и неиздръжливостта на сърцето й. Но явно тя имаше нещо предвид, след като го казва. По лицето й личеше увереността, че е направила голямо откритие. Очите й блестяха. С вълнение очакваше моята оценка.

— Пази боже — казах.

— Бога ми, то е ясно колко ни пази Той. Достатъчно е да погледнете състоянието на родината.

Поклатих глава в знак на разбиране. Не желаех да приветствам тази инициатива за деклариране на мнения, която щеше да стигне до спадане на нивото ни като страна, състоянието на Истанбул, откъде сме тръгнали и докъде сме стигнали, деградирането на младежта, политика, култура, членството ни в Европейския съюз и проблемите в Югоизтока. Така че се въздържах.

— Добре, какво трябва да направим? Погребението на Бусе ще бъде днес или утре. Зависи кога ще я докарат от моргата. Известно е, че когато има убийство, нещата се усложняват. Ние, приятелите й, разрешаваме проблемите. Тя й е майка. Може би ще поиска да дойде. Ще поиска да разбере къде е погребана…

— Господи, аз напълно забравих за погребението. Ще ми се да отида. Може би и други хора от квартала ще пожелаят да отидат. Но не знам дали ще посмея. Какво ще правя, ако на следващия ден снимката ми се разпространи наляво-надясно като участничка в погребението на травестит? Тук хората са консервативни. Простете ми.

„Ех, тези ограничени мозъци“, си помислих.

— Разбира се, вие си знаете.

— Ние отделно ще организираме помежду си мевлид[1]. Ако искате да дойдете, ще съобщя и на вас — добави тя.

— Ще се радвам.

Не мисля, че ще отида. Отегчавам се от мевлиди. Не обичам да си връзвам кърпа на главата, когато седя с жените, а ако седя с мъжете, погледите им няма да ме оставят на мира, освен това и ме притискат, като ме дръпнат настрани и започнат да ми дават съвети. То, така или иначе, беше съмнително, че тя ще организира мевлид.

Усмихнахме се една на друга и се спогледахме с разбиране. Имаше намерение да каже още нещо. Беше сигурно. Но нямаше достатъчно смелост.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да изчакаме. Най-много можем да забавим погребението с още един ден.

Да, смелостта й се увеличаваше. Изчаках търпеливо.

— Нали ви казах — отново заговори тя, — аз вярвам, че госпожа Сабиха е умряла в дома си, като е чула новината. Мъжът ми не пожела да говори по този въпрос. Той си знае. Така или иначе, ще стане ясно след една седмица, когато трупът се размирише.

Колко беше сигурна в себе си.

— Добре, предложението ви?

Понижи гласа си и продължи:

— Всъщност аз имам ключ. Госпожа Сабиха ми го беше дала, ако потрябва при крайна необходимост. Но не смея да вляза сама. Ако наистина е умряла, ще ми прилошее.

Господи, всичките ми усилия даваха резултат. Пълничката, с бузи като ябълки, демонстрираше целия си блясък.

— Ако ме придружите, може да влезем заедно и да видим…

Ето че предложението, което очаквах, ми падна право в ръцете.

[1] Поема за рождеството и живота на пророка Мохамед; опело. — Б.р. ↑

14

Водеха Закръглените бузи, а отзад бях аз. Бяхме пред вратата на отсрещния апартамент. Тя доближи показалец към устните си и направи знак „тихо“. Все пак вършехме нещо тайно. Потвърдих желанието й, като притворих бавно клепачи и ги отворих отново.

Жената внесе нова емоция в живота си. Личеше си, че възнамерява да отиде докрай в желанието си да й се наслади изцяло. След като се огледа наоколо пак, постави ключа, който държеше, в ключалката на вратата. Усмихна се и ме погледна. Гледаше ме като филмов герой, от когото зависи започването на ядрена война, ако завърти ключа. Докоснах я приятелски по рамото и й дадох последната капка смелост, от която се нуждаеше.

Завъртя го. В същия момент вратата се отвори. Не бяхме ние тези, които я отвориха. На леко открехнатата врата стоеше мъж с остър поглед, облечен в сивкав костюм. Беше най-много на трийсет. Със сигурност беше от тези, които изглеждаха по-възрастни с костюм. Погледна ни безизразно. Погледите му бяха достатъчно заплашителни. Съвсем естествено извадихме ключа и погледнахме мъжа с изненада. Не си отвори устата.

— Аз съм от отсрещния апартамент, дойдох при госпожа Сабиха.

Розовите й бузи за първи път пребледняха. Те бяха побелели, но в изтънелия и пресеклив глас все още се усещаше убеденост в правотата и претенция.

Непоколебимият поглед се насочи към мен. Не съдържаше никакъв смисъл и това го правеше по-опасен. Задоволих се с глуповата усмивка. Разбира се, вече не очаквах да ни пуснат вътре. Беше сигурно, че тази горила не е приятел, която и да е тя. Можех да го оправя с две движения, но най-вероятно държеше пистолет в ръката си, която остана зад вратата. Освен това откъде да знам дали вътре няма и други. Не си заслужаваше рискът.

— И снощи я търсих. Притесних се, след като не се чуха никакви звуци. Ако има нужда от нещо…

Гласът на Закръглените бузи постепенно утихваше под ледения поглед. Беше се изплашила сериозно. Отдръпна се една крачка и се опря на мен.

— Тя си почива.

Каменното лице беше невероятно дрезгав тенор. Колкото и да се мъчеше да го удебели, гласът му си оставаше тънък и смешен. Добре се справяше с компенсирането на хрипливия си глас с ледения поглед. Вратата се затваряше към нас. Протегнах ръка. Попречих й да се затвори. За първи път се появи някакъв смисъл в безизразното лице: ти пък кой си?

— Ние искаме да я видим — казах аз.

— Почива си.

И вратата се затвори. Обърнах внимание, че отвътре не се чуха никакви звуци. Нито стъпки, нито говор. Със сигурност стоеше зад вратата и ни слушаше.

Преживяхме кратко учудване и затишие.

— Добре, кой е този мъж? — ме попита Айнур. — За първи път го виждам. Познавам роднините й. Никога не съм го срещала.

Беше сигурно, че човекът не пасва на този апартамент. Но е ясно, че не можеше да се очаква да отговаря на този въпрос.

— Ако вие не го познавате, аз откъде да го познавам.

— Ми да…

Личеше си, че реши в момента. Протегна ръка и натисна звънеца. И разбира се, вратата се отвори веднага, защото ни наблюдаваха от шпионката. Същите безизразни очи отново се приковаха в нас.

— Ами… извинете, но кой сте вие? Никога не съм ви виждала. — Ето това беше естествен любопитен въпрос, който можеше да се очаква от Закръглените бузи.

— Роднина — каза той.

Вратата се затвори и ние си останахме пред нея. Върнахме се в апартамента й учудени и сломени от неуспеха си.

Нацупената дъщеря ни посрещна на входа. Беше ясно, че е наблюдавала всичко.

— Мамо, кой е този човек?

— Ей сега ще ти ударя един и ще разбереш! Като че ли знам кой е. Освен това аз не ти ли казах да седиш вътре?

Отново се насочи навътре, влачейки пантофите си без пета в компанията на непокорни „ееее“-та.

Ние отидохме в хола и се настанихме пак на същите места. Разочарованието и неуспехът в стремежа ни да открием госпожа Сабиха и да добавим нова информация към наличната, предизвикаха у двете ни желание да помълчим. Чувствата ни в това отношение бяха взаимни, също като положението, в което се намирахме.

— Роднина бил. Лъже. Със сигурност лъже. Ако беше роднина, щях да го познавам, нали? Познавам всички, които идват. Освен това не са голямо семейство. Ясни са и познатите, и тези, които я посещават. Съседи сме от толкова години. Кълна се, за първи път го виждам.

На нея й вярвах безусловно.

— Тогава е ясно, че не е роднина — казах аз.

— Как ли е леля Сабиха? Ето, сега вече се притесних.

Всъщност допреди малко вярваше, че в най-добрия случай е получила удар, а лошият вариант е да е умряла. Какво можеше да е по-лошо?

— Добре, какво ще правим сега?

Не ми хареса особено това леко престорено клише, придобило положението на „ние“.

— Дали да съобщим на полицията?

— Не — отсякох аз. — Какво ще им кажеш? „В дома на моята съседка има някакъв човек, който твърди, че й е роднина, елате да проверите“? На такъв сигнал не биха дошли дори.

— Така е…

Обмисляхме ситуацията. Закръглените бузи, докато мислеше, все още си играеше с ключа на отсрещния апартамент. Беше закачен само на една халка. В края си имаше млечнокафява пластмасова табелка за име.

— Поне да сложа чая. Ще ни освежи ума.

Отиде в кухнята с ключа в ръка.

Ситуацията придоби странен вид. Безизразен бодигард беше в дома на Сабиха. Не знаех за кого работи, но беше сигурно, че не действа на своя глава. Вече не беше толкова важно дали Сабиха е жива или мъртва. Снимките и писмото бяха открити. Дори и да не бяха, намирането им беше въпрос на време. Моята роля се изчерпа. Загадка щеше да си остане защо и от името на кого беше убита Бусе. А смъртта на госпожа Хамийет от горния етаж може би наистина нямаше нищо общо с тези събития.

Моята домакиня донесе чайовете и започна да сервира кекса. Вече приказваше обаче. Не можеше да се твърди, че говори смислени неща. По-скоро разсъждаваше на глас. Тези мисли на висок глас се въртяха около родословното дърво на Февзи и госпожа Сабиха. Подреждаше в списък всичките им роднини и познати, връзките между тях, работата им, адресите им, описваше външния им вид. Давех се в имена, места, професии и прилагателни. Нейните мисли служеха само за объркване на моите. Поставих на лицето си най-класическата си усмивка за снимка и си запуших ушите.

— Но ти не ме слушаш…

Беше права относно неуместното ми желание. Да, не я слушах.

— Извинявай, отнесох се за момент. Бях потънала в мислите си…

— Ми кажи ти тогава. Какво мислиш?

Ако исках да знае всичко, което си мисля, нямаше да мисля, а щях да говоря. Не бе нужно да й обяснявам тази философия. Не знаеше нищо за изнудването. Не бе нужно и да знае. Не можех да реша дали да отворя темата за снимките, или не. Вероятно щеше да се сети за нещо от миналото, от младежките авантюри на Февзи.

Всяко от нашите момичета винаги е имало по една много близка приятелка. Те обикновено са от вида, който се нарича госпожи: повечето са стари моми, сладки, но никога не са красиви и чаровни, средно поддържани, непретенциозни като жени, но с приемливи професии. Експерт или началник в банка, или поне заместник-директор; секретар на мениджър във фирма или счетоводител; в най-добрия случай адвокат или с дребен частен бизнес. Имаха безспорно умение да се справят с всекидневните работи, да дават иновативни и бързи практични предложения за решения; в личния си живот бяха обаче учудващо непохватни и сухи. Нашите споделяха всичките си тайни с тях, покриваха всекидневните си жизнени нужди чрез тях. Разказваха им каквото са направили, без да пропускат нито една подробност, надлъж и нашир и по начина, който предпочитаха. Приятелките изслушваха с концентрирано вълнение тези преживявания и почти се удовлетворяваха с тях, след което ги присвояваха и вътрешно имитираха същите емоции. Никога не съм вярвала, че изпитват същите плътност и вълнение, когато разказват тези преживявания.

Може би Бусе/Февзи беше преживяла подобен период на приятелство със Закръглените бузи и й бе разказала за най-съкровените и плътски спомени по време на пубертета и младежките си години. Не можеше да има по-идеален кандидат от усмихнатата, но грозновата съседка, с която са израснали заедно и която задоволяваше вътрешните си еротични чувства, като ги сравняваше с преживяванията, споделяни от Февзи.

— Вижте — казах аз, — всъщност има неща, които не ви обясних. Не исках да ви изплаша от самото начало.

Изслуша ме, задържайки дъха си. И аз обобщих ситуацията.

— Тогава се случило каквото е трябвало да се случи. Тези са очистили и госпожа Сабиха. За бога, значи ние се срещнахме очи в очи с убиец и все още си седим тук. Боже господи! Боже господи… — затвори си устата с ръка и задържа писъка си.

— Трябва да открия снимките и писмото — казах аз. — Едва тогава можем да разберем кой е убил Бусе. Естествено, ако все още не са ги взели…

— Аз се уплаших сега. Убийците са до нас. Имам дъщеря. Ами ако направят нещо и на нас!

Подскочи от мястото си при спомена за дъщеря си и опасността. Вече нямаше нито цвят на бузите, нито усмивка. В този си вид не изглеждаше дори сладка.

— Севги! Чедо, бързо ела при мен. Къде си? Бързо…

Здраво притисна дошлото при нас „чедо“ и му осигури защита. Като че ли убийците психопати бяха точно до нас.

— Трябва да потърся мъжа си. Да съобщим и на полицията.

Детективското й увлечение трая доста кратко. Още при първата пречка се препъна и се изпари. Нямаше какво повече да направя пред паниката, в която беше изпаднала. Помислих си, че ще се случи каквото има да се случва, и проследих как набира 155.

15

Не успя да се свърже с мъжа си. В правосъдието най-натовареният час беше на делата. Изчакахме заедно полицаите. Нямаше нито смелост, нито желание да остава сама с чедото си. С нервни движения ритмично пружинираше на босите си крака, обути в чехли. Месестите й закръглени глезени бяха поддържани. По традиция, докато чакахме, скоростта на времето се беше забавила до степен на спиране. От друга страна, пък си играеше с къдравите коси на дъщеря си и с пръсти решеше превърналите се във вълна части. Главата на момичето се удължаваше в посоката, в която дърпаха косите му, а на лицето се появяваше изражение на удоволствие, примесено с болка. При опъването на косите лицето й също се опъваше, в момент на изчакване оставаше неподвижно. При затрудняване от къдрав възел, превърнал се във вълна, задържаше дъха си и се приготвяше да извика, а след разплитането на възела се отпускаше, а по физиономията й се разстилаше безсмислена и горда усмивка.

А аз мислех кое и колко трябва да обясня на полицията, когато пристигне. С намесата на ченгетата щеше да се изясни поне положението на госпожа Сабиха. Освен това щях и да науча кой е и какъв е безизразният човек, ако въобще все още бе там.

Съвсем друг въпрос беше какво и колко ще разкажат Закръглените бузи на полицията. Съжалявах, че я осведомих за неща като снимките, писмото и изнудването. При това гарнирано с моите коментари. Вече нямаше какво да се направи. Беше полезно да остана тук и най-малкото да чуя какво ще разкаже, към какво ще прояви интерес и какво ще предприеме полицията. Започвайки от големия пръст на лявата си ръка, продължих да си правя маникюр, като избутвах назад кожичките на ноктите си.

Най-накрая се звънна на вратата. Моята домакиня остави главата на чедото си.

„Полицията“, каза тя и стана от мястото си, подскачайки, като въздъхна дълбоко. Сякаш идването на униформените щеше да разреши всичко на мига. Спокойствието щеше да се завърне почти със старата си прозрачност в размътения й, макар и за кратко, живот.

Действително бяха полицаите. Бяха двама. Единият беше дебел и нисък, а другият — млад и красив. С кафява коса. Впери тъмните си пъстро зеленикави очи в мен, огледа ме внимателно от главата до петите. И, естествено, веднага разбра. На лицето му се изписа полуусмивка.

Айнур обясняваше ситуацията на ниския и възрастен полицай, докато аз си разменях погледи с красивия и игрив полицай. Ръст, тяло, уста, нос, погледи, ръце, накратко, беше изключителен. Имаше масивна челюст и многообещаващ нос. От лятната му риза с къси ръкави и отворена яка стърчаха космите на гърдите. Имаше огромна адамова ябълка, която се движеше нагоре и надолу при всяко преглъщане. Едрите му ръце бяха чисти и поддържани. Ако беше без униформа, работата беше сигурна, но не обичам униформи, а ако е полицейска, въобще не я обичам. Разбира се, делфините[1] са изключение, това е друг въпрос. Върху мотора единият седи отпред, а другият се е хванал за него отзад. Ох!

Обяснявайки ситуацията бавно и с наслада, Закръглените бузи отново бяха почервенели от вълнение и придобили вида на ябълка.

— В отсрещния апартамент има заподозрян в убийство — казваше тя. След като приключи с показанията, слушащият полицай се обърна към мен и аз преустанових заиграването си с другия. Очакваше обяснения и от мен.

— Аз бях дошъл да посетя госпожа Сабиха. След като не я открих, се отбих тук.

За да подкрепя обяснението си, му поднесох пред очите шишето с одеколон.

Попитаха ме кой съм. Казах си името, съобщавайки го на моя, дадох телефонния си номер, като наблягах на всяка цифра поотделно, и адреса си, като диктувах сричка по сричка, за да може отведнъж да се запомни наизуст.

— Приятел съм на сина й — обясних. — Честно казано, и аз се притесних.

— Добре, ще проверим — рече старият с дебелия корем. — Вие също ли подавате жалба?

Не бях сигурна. Да подам ли жалба, или да не подам? Не подадох жалба, при все че това накара Закръглените бузи да увиснат от учудване.

Излязохме заедно на стълбището. Радиостанцията на полицаите кънтеше постоянно. Те минаха напред и звъннаха на вратата на отсрещния апартамент. И както можеше да се предположи, вратата не се отвори.

Отново позвъниха и пак не се отвори. Изпитвах дежа вю с онова, което преживях пред вратата от същия модел на горния етаж, в същия блок, само преди една нощ, и тази сцена.

— Чакайте, аз имам ключ — каза Айнур и изтича в своя апартамент. А аз чаках, оглеждайки се с двамата полицаи. Този с корема можеше и да не ме гледа. И бездруго миришеше здраво на пот. А моят миришеше на сапун и на малко изветрял лосион за след бръснене.

След като ключът пристигна, полицаят с корема направи разяснение:

— В такъв случай трябва да съставим протокол.

— Но тя ми е съседка. Освен това даде ключа на мен. Вие осигурете безопасността, аз ще отворя. И ако стане нещо, моят съпруг работи в правосъдието.

Това заявление на бузите като бон филета накара двамата полицаи да замълчат. Тя подаде ключа на възрастния полицай.

— Хайде да видим… — Като съзря нерешителността им, ги подкани: — Е, отворете де…

Личеше си, че полицаите не ни вземат на сериозно, защото не си извадиха пистолетите. От апартамент, в който са сервирани чай и кекс, една домакиня и „пречупен“ като мен даваха сигнал за заподозрян за убиец. Ако само преди една нощ на горния етаж не беше убита жена, нямаше да дойдат въобще.

Вратата се отвори. Вътре беше тихо. Но бе много разхвърляно. Беше прекалено разпиляно дори и за сляпа жена. Полицаите придобиха сериозен вид. Пистолетите най-после бяха извадени.

Влезналият отпред извика към вътрешните стаи:

— Полиция! Предайте се!

Естествено, никой не отговори, нито с глас, нито с оръжие.

Всяка стая беше обърната наопаки, като съдържанието на всеки шкаф, включително и на хладилника, бе изсипано на земята. А стаята със закачени плакати на стената, която, предполагам, беше тийнейджърската стая на Бусе, бе претърсена в пълния смисъл на думата. Вероятно бяха намерили каквото са търсили. Ако и аз бях търсила, можех да разхвърлям почти толкова. От стената бяха свалени дори част от плакатите, беше гледано и зад тях.

Странното бе, че нито госпожа Сабиха беше там, нито трупът й. Ако е била убита, трябваше поне да има следи от нея, но дори и да съществуваха, нашите ги унищожиха безмилостно. Моят се казваше Кенан. При всяко навеждане и изправяне задната част на панталона му се опъваше и очите ми задължително се насочваха натам. В десния заден джоб имаше дебел портфейл, който разваляше гледката. Предпочитах да го няма. Но в такива случаи човек трябва да се задоволява с това, което му се поднася.

След като и четиримата се убедихме, че не сме открили в апартамента нещо, което си заслужава, спряхме и се спогледахме. Дебелият обобщи ситуацията:

— Тук няма никого.

Щях да си помисля, че се шегува, ако не виждах изражението на лицето му. И без това не беше въобще в състояние да иронизира ситуацията по толкова тънък начин. Да, той беше сериозен. Прехапах си бузите, за да не се засмея.

Реакцията на Айнур беше различна:

— Е, добре де, какво ще стане сега? Просто ей така ще си тръгнете ли?

— Го’жо, но какво можем да направим?

— За бога, ето, апартаментът е обърнат с главата надолу, жената е изчезнала — казаха розовите устни. — Кълна се, ще подам жалба.

— Разбира се, че може да подадете жалба, но в момента няма какво да направим. Ако искате, пуснете сигнал за изчезнал човек.

— Добре, ние сега да си седим и да чакаме да дойдат да убият и нас, така ли?

Честно казано, въобще не можах да разбера как стигна до този извод. Но приех, че след като го казва, значи има някаква причина.

— Вижте, госпожо — каза той. Щом като дебелият, миришещ на пот, премина на „госпожо“, значи отношението вече не е толкова толерантно, колкото в началото. — Няма нещо, което да налага нашата реакция. Нито оръжие, нито убийство, нито пък труп. Един разхвърлян апартамент и една сляпа жена в неизвестност.

— Добре, какво ще стане с убийството на горния етаж тогава? — гласът й започна да излиза през носа, докато говореше. Бузите й вече почервеняваха от нерви и яд.

Моят се намеси:

— Успокойте се, госпожа…

Ох! Не обичам също и мъжете, използващи обръщението „госпожа“. Будят у мен едно тежко квартално чувство. Не може да не го проучвам, все едно ще сключвам брак с него.

— Как да се успокоя! Няма да се успокоя… — Месестите й бузи вече бяха поруменели. — Трябва да осигурите нашата безопасност. Не може просто да си тръгнете.

— Но не можем и да седим и да чакаме с вас…

— Прав сте, господин полицай — намесих се аз.

Трябва да съм казал нещо разумно. Запуших си ушите за възраженията и излиянията на бузите като бонфилета. Притежавам и качеството да слушам избирателно. Освен това съм и доста добра. И двамата полицаи се съгласиха с мен.

Не пропуснах възможността да докосна моя, докато изказвахме благодарности, хванах го за ръката от мястото, където свършваше синята му лятна риза с къси ръкави. Не се дръпна. Имаше светли косми.

— Аз ще успокоя госпожата. Благодаря, че дойдохте — казах. Докато изричах последната дума, го стиснах почти незабелязано. Усети. Но не реагира. Студен тип!

Нямаше нужда да настоявам. Пуснах му ръката. Гледахме след тях, докато слизаха по стълбите. Само веднъж се обърна да погледне. Реших: тази работа няма да стане!

Отпуших си запушените уши за бузите като бонфилета, които продължаваха да мърморят.

— Какво сега, нямаме намерение да чакаме, докато убийците не очистят всичките жители тук един по един — казваше тя.

След като полицаите излязоха от блока, вратите на всички апартаменти се отвориха и на площадката на стълбището си подадоха главите жени и деца от най-различни възрасти. Всички любопитстваха какво се е случило. Закръглените бузи, естествено, обобщиха ситуацията. Тя най-напред ги огледа всичките един по един като актриса, подготвяща се за най-важната роля в живота си, след което започна да разказва. Оставих я насаме с публиката й и влязох в апартамента на госпожа Сабиха, за да хвърля последен поглед.

[1] Мотоциклетна полиция. — Б.р. ↑

16

Реших да се разходя и да помисля на ведра глава в обърнатия надолу с главата апартамент на госпожа Сабиха. Влязох в стаята на Бусе и се загледах в леглото, чието шалте беше захвърлено на земята. Беше декорирана точно като стая демоде на младо момиче. Имаше дори и розово плюшено покривало за легло. Горната част на скрина на отсрещната стена беше превърната в тоалетка. Бяха подредени полупразни и празни шишенца от различни видове парфюми. Нямаше нито един мъжки аромат между тях. Всеки един беше сладникав и замайващ: черно-бяло, „Диорела“ с етикет с десен на „Принс дьо Гал“, „Пойзън“ в лилаво шишенце, „Лер дю Там“ на Нина Ричи в оригинално шишенце на Лалик, „YSL Рив Гош“, „Живанши“ в квадратно шишенце, „Самсара“ на Герлен. Лично аз харесвам повече леко пролетни и по-леки аромати. Но и без това не обувам и панталони на „Шанел“ като Бусе.

Всичките чекмеджета на скрина бяха изпразнени на земята. Шарени мъжки гащи, бели слипове, дантелено женско бельо, фланелки с фестонени краища, всичко бе на земята. Направиха ми впечатление копринени боксерки с телесен цвят. Взех ги. Бяха напоени с миризмата на лавандула от чекмеджетата.

Погледнах към плакатите на стената. Беше пълно с недостъпни приказни жени и красиви мъже. Имаше доста снимки на Ричард Гиър, начело с афиша на филма „До последен дъх“ — там бе гол до кръста. Част от тях бяха скъсани и захвърлени на пода.

Не знаех какво търся. Но щеше да бъде много хубаво, ако имаше някой албум, лексикон или дневник, който да им е убягнал от погледа. Обиколих и другите стаи, но не можах да открия нищо. Нямаше друго освен няколко книги, написани на Брайловата азбука. Честно казано, това си беше точно жилище на сляп човек. Личеше си, че всичко писмено, намерено в стаята на Бусе, беше отнесено.

Какво се е случило с госпожа Сабиха? Къде е тя? Защо домът й е в този вид? Къде са известните снимки и писмата?

Влачех се точно към задънена улица. Побързах час по-скоро да напусна този потискащ дом, в който нямаше никаква хармония между цветовете на мебелите.

По Закръглените бузи бяха избили червени петна, тя финализираше своята тирада. Изчаках до първата точка. Трябваше да се намеся.

— Аз си тръгвам — казах.

— Къде? — попита тя. — Ти ни причини всичко това и сега бягаш значи.

Това бе отправено към мен. После тя се обърна към съседите, които все още ни наблюдаваха, всъщност наблюдаваха само нея, и посочвайки ме, продължи речта си с по-висок тон:

— Ето това е приятелят на Февзи, за когото ви говоря!

Хванах я за ръката и я затеглих към дома й. Беше изненадана, не се съпротивляваше. Последва ме. Затворих вратата, след като влязохме. Веднага се позвъни. Да, бях забравила навън намусената й дъщеря. Пуснах я вътре.

— Сега се успокой и ме изслушай! — казах аз.

— Добре. — Тя се намести във фотьойла в хола, без да има и следа от шоуто преди малко. Дръпна и чедото си към себе си. — Слушам — рече. — Готова съм да изслушам обясненията, които ще дадеш.

Обобщих в общи линии ситуацията и й обясних проблема си.

— Искам да ми разкажеш за всяка връзка на Бусе, която помниш — помолих. — Може да намерим някоя улика от тези връзки.

— Добре. Става. Ще ти разкажа… Но нека да те предупредя за нещо, аз не съм се запознавала никога с тях. Тя винаги идваше и ми разказваше. Може, докато бяхме в средните класове, да съм виждала един-двама от тях в училище и това е. Знам толкова, колкото ми е разказвал. А, и по едно време ходехме в сладкарница „Инджи“ на Бейолу да ядем профитерол, ходехме на кино в Нишанташъ. Там си показвахме един на друг тези, по които си падаме. Ако се случеше да си падаме по един и същи мъж, ми се караше и ме щипеше по ръката. Две седмици ми беше сърдита за това, че и аз харесвам Ричард Гиър.

Да, ето че още тогава е започнала. Междувременно познанията за семейството и живота на дъщерята „чедо“ се оформяха подробно отрано.

— И аз се научих да харесвам тези, които не харесваше тя. Ах, колко само беше ревнива на тази тема. След това пък тя започна да харесва тези, които харесвах аз. Естествено, накрая оставаха за нея. Сега, като ти ги разказвам тези неща, да не си помислиш нещо погрешно. Нищо не съм правила. Ако бяха актьори, си събирахме снимките им. Аз ги харесвах отдалеч. Само си приказвах. Това е.

Дотук беше класическа литература.

— Февзи, тоест Бусе, започна отрано да играе. Още не бяхме завършили средното училище, а тя вече правеше разни работи. Ходеше да се целува и други такива. След това известни неща. Но, разбира се, каквото и да станеше, ми разказваше всичко.

Щеше да бъде добре, ако не беше толкова сигурна в това отношение. Нашите не разказват всичко. Към разказите си добавят малко приказки за феи и малко Джон Холмс. Не се е случвало мъж, когото са харесали, да се е оказал с малък инструмент. Може и да е истина. Има статистика.

— Всъщност сега разбирам, че е имало и неща, за които не е разказвала.

Имах право да се съмнявам. Четеше ми мислите. Дори и отчасти, тя ми четеше мислите.

— Какво? — попитах аз. По този начин й създадох илюзията, че участвам в разговора и комуникацията е двустранна. И тя продължи:

— Ами вижте какво се случва. Правила е нещо дори и с известни хора. Честно казано, показваше снимки и други неща, но въобще не се сещам за някой популярен. Може впоследствие да е станал известен.

— Добре, къде си криеше снимките и други неща? — я попитах. — Нищо не е останало вкъщи.

— Аааа… Взели са всичко, нали…

След известно време се отегчих. Доспа ми се. Търпението ми е ограничено дори когато момичетата разказват лични работи. А цензурираната версия на една домакиня от средната класа беше в буквалния смисъл на думата нетърпима. Трудно беше да се стигне донякъде по този начин.

Беше станало следобед, когато се сбогувах и си тръгнах. Надвишавах личните си граници на търпение. Бях гладна. Съпротивих се самоотвержено на настоятелността на Закръглените бузи и станах, след като благодарих за предложението „ще хапнем каквото има“.

Спомних си, че този район не ми е много познат, и спрях първото такси, което се появи пред очите ми.

17

Имах силна нужда от игра на знания, за да си почина. Трябваше да бъдат най-малоумните състезатели, ако е възможно. Исках да са такива, които се двоумят дори когато ги попитат за имената им. Изпитвах неудържимо желание да ги гледам, седейки пред телевизора с разпенена от яд уста. Но беше още рано.

Върху канапето все още стояха на купчини носталгичните хартийки, изскочили от тук от там, заедно с куп боклуци, които вече не ставаха за нищо. Намерението ми да ги посъбера си отиде толкова бързо, колкото беше дошло. Прислужничката Сатъ щеше да ги оправи, когато дойде.

Прослушах съобщенията на телефонния секретар. Али се беше обадил. Тези от „Wish & Fire“ бяха казали, че ще обмислят офертата. Реших да им дам една седмица срок за мислене. Не повече. Ако в рамките на този срок не ми се обадят, това, което щях да направя, беше да срина местните им сайтове, системата им за международни запаси или най-добре всичките им сайтове. Не ми оставаше много голям избор. Не обичам фирмите, които идват и преговарят с часове, а после за три куруша искат да им се молиш.

Нямаше нищо, което да си заслужава. Имаше обаждане от Ферух, като не ми стана ясно каква беше причината. Беше оставил съобщение, в което подчертаваше, че желае да се види лично с мен. Догади ми се, като се сетих, че от миналата вечер ме следи и днес ме е търсил два пъти у дома, за да иска да се срещнем на четири очи. Беше ясно, че Белкъс си има някаква работа, избягала е за малко на шопинг в Милано или на хазарт в Кипър. И останалият сам Ферух ме сваляше. Да, ние с Белкъс си имахме вземане-даване, но това не означаваше, че ще задоволявам мъжа й, а още повече че ще го задоволявам, без тя да знае. Реших, че сега не искам да се виждам с него лично.

Приготвих си чай от резене. Потърсих Хасан на мобилния. Исках да проверя какво става с погребението на Бусе/Февзи. Щеше да бъде добре поне този въпрос да уредим, след като всичко останало беше объркано.

Новините от Хасан също не бяха ободряващи. Не бяха разрешили да изнесем останките на Бусе от моргата, понеже ставало въпрос за убийство. Имало нужда от аутопсия за разследването. Щяло да отнеме няколко дни. Аз си изкарах целия натрупан досега яд на Хасан и му се развиках. Той уцели момента, в който направих пауза, за да преглътна, и каза:

— Но, бате, и без това и други са поискали трупа.

Гласът ми утихна.

— Кой? — попитах. — От семейството й знаем само за майката. А тя е сляпа и е в неизвестност.

— И аз така чух. Но явно не е така. Ако като фирма, в която покойната е работила, искаме трупа й, се изисква заповедта за назначението й, за да получим тялото.

— Недей да приказваш глупости, Хасан! Компаньонките в клуба кога се регистрираха в Главната дирекция на Службата по социално осигуряване, че Бусе да има заповед за започване на работа.

— И аз така им казах — отвърна той.

— Добре си направил! Научи поне кои са.

— Добре, ще науча — съгласи се той. След което добави: — Свършва ми батерията — и затвори телефона.

Невъзпитан педал, телефонът се затваря от този, който е набрал.

Тъкмо когато мислех да кажа „стига“, пред мен се изправяше нова стръв. И аз по най-наивния начин се хващах за нея и си мислех, че съм уловил следа. Ето че пак се повтаряше същото. Още някой искаше да организира погребението на Бусе. Добре. Все едно аз припадах от желание да се заема с тази работа. Добре, които и да са те, нека го организират. И аз кротко щях да се присъединя към опечалените на церемонията. Естествено, ако го направят на подходящо място.

Обадих се отново на Хасан, за да го предупредя да престане да се занимава с погребението. Но той не отговори. Или наистина му беше паднала батерията, или беше изключил телефона си.

Чувствах се изморена. Имах нужда да се погрижа за себе си. Поразрових малко козметичните продукти вкъщи. Имах маска от хума, кремове с колаген, подхранващи маска и кремове, които си купих на Мъртво море. Имах и успокояващи лосиони, и продукти за ароматерапия. Първоначално имах желание, а после ми се видя прекалено много работата, която ще свърша сама, и хаосът, който ще създам. Реших да отида в салон за красота. Обадих се. Можеха да ме вземат веднага. Оставих продуктите разпилени и излязох. Апартаментът ставаше все по-разхвърлен.

В салона ме познаваха и се отнасяха подобаващо. Реших да си направя малко прочистване на пара, малко кола маска, след което стягащ масаж и един сеанс солариум на цялото тяло.

Докато чаках за прочистването на пара, което щяха да приложат на лицето ми, от стаята за парната манипулация излезе журналистката, която беше дошла в клуба с Белкъс и чието име така и не можах да запомня. Спря се пред мен още преди да се запитам дали ще ме познае в този ми вид.

— Здравей, каква случайност, нали? Как си, скъпа? — попита тя.

В този случай „скъпата“ бях аз. Благодарих. Още не можех да си спомня името й. Понечи и да ме целуне, но не искаше да си цапа в мен току-що изчистеното лице. Задоволи се да държи ръцете ми между своите, докато говори:

— Благодаря ти за миналата нощ. От два дни разказвам на всички приятели колко много сме се забавлявали. И, разбира се, за вашата красота.

Отново благодарих. После не знам какво точно ме подтикна, но се подмазах с думите:

— Това всъщност е вашата красота.

Вероятно окуражена от това, веднага се настани до мен. Намести си халата и го вкара под единия си крак. Обърна се към мен:

— Кажете сега, кое е следващото?

Навярно съм я погледнала изумено, докато се чудех за кое „следващо“ говори.

— След парата, скъпа — уточни тя и пусна един смях, който въобще не беше искрен. След като приключи със смеха, сложи ръка на коляното ми. Да, започвахме. Тя ще ме сваля, а аз — ще се правя на ударена. Да видим кой колко ще издържи.

Всъщност можеше да я отрежа, но търговската етика не ми го позволи. Колкото и зле да е, ми се водеше клиентка. А усилията й да се превърне в специален клиент бяха напразни.

Дойде моят ред, извикаха ме. Влязох в помещението с парата с леки като на птичка стъпки и неудържимото облекчение, което ми даваше спасението от нея. Разбира се, не пропуснах малко преди да вляза в стаята, да се обърна и да се сбогувам палаво. Не предполагах какво ще ми се случи. Всичко беше толкова невинно.

Стоях търпеливо, въпреки че почистването с пара спираше дъха ми. Накрая лицето ми беше розово като бебешко дупе.

След края на програмата ми се прииска да изпия една сода с лимон, преди да вляза в солариума. И попаднах почти в скута на игривата журналистка. Веднага ме покани на свободния шезлонг до себе си. И аз се настаних.

— Съжалявам за приятелката ви — започна тя. — За съжаление, често се случва, нали?

— Убийствата ли? Да, за съжаление — казах аз.

Като че ли Бусе се беше присъединила към кервана на придобилите известност след смъртта си.

— Полицията сигурно също не помага особено — заинтересува се тя.

— Да… Както ви е известно и на вас.

Исках да обърна внимание на содата си.

— Разкажете ми малко — замоли тя.

Гласът й звучеше по най-професионалния сладък начин. Повдигна ми се.

— Ние сега интервю ли правим? — попитах.

— О, не, моля ви — отвърна тя. — Как така. Май ме разбрахте погрешно. Моля да ме извините. Само полюбопитствах. Но както виждате, професията ни е в кръвта, дори когато си говорим директно, се проявява журналистиката.

— Всъщност не е толкова важно — казах и отново насочих вниманието си към содата с лимон. Разбърках леда със сламката си. Не бях в състояние да давам интервюта.

Обичам разбраните жени. Тази не беше от тях. Вместо да се облегне назад и да млъкне, тя не отдели очите си от мен. Гледаше ме, без да мигне.

Естествено, притесних се и се обърнах към нея:

— Колко красив нос имате. И миглите ви са толкова дълги… — каза тя.

Изричайки „дълги“[1], устните й се удължиха напред. Май на всички хора им се удължават.

— Снощи в клуба не ми беше направило впечатление, че сте толкова красив — продължи тя. — От тъмнината, разбира се…

Направо си ме сваляше.

— Но сега като ви гледам, не мога да си откъсна очите. Според мен, без грим изглеждате по-добре. Имате по-различен чар. С този си вид можете да накарате всяка жена да тича след вас.

Ясно, въпросът беше: дали привличам жените, или не. Ако не ме познаваха в салона, щях да си отворя устата, но няма друг читав салон. Млъкнах, за да не рискувам да се изложа.

— Кога започнахте? — попита тя.

Престорих се, че не чувам.

— Тоест как се случи? — попита отново.

На лицето й беше изписано коварно любопитство. Все едно, ако научи как и защо съм започнал, ще може да ме излекува. Направих кисела физиономия.

Разбра, че не ми е комфортно. Поне толкова разбиране успя да прояви. Млъкнахме за известно време. Продължи да ме гледа внимателно и с ускорен дъх. Личеше си, че мълчанието няма да продължи дълго. Но не можех да знам откъде ще удари.

— Знаете ли, преди известно време направих интервю с Бусе — започна тя. — Не го публикувахме. Може би сега ще го пусна в някое малко каре.

Честно казано, много добре знаеше как да привлече вниманието ми.

— За какво си говорихте?

— Положението на травеститите по принцип, връзките им, предпочитанията им. Разкри своите тайни пред мен.

Отворих всичките си рецептори. Получавах сигнали.

— Доста пийнахме по време на интервюто. Дори по едно време Бусе си сви една цигара. Предложи и на мен, но аз нямам този навик и тя си я изпуши сама. Вероятно й повлия, защото ми разказа много неща. Във връзка с нея и други хора. Изброи ми цял куп имена. Популярни хора, бизнесмени, политици, артисти. Известни, неизвестни… Бедна ви е фантазията. Естествено, не можем да ги опишем без доказателства, но аз си написах материала. Стана сензация. Новината на годината. Щях да получа и награди. Но ето че го спряха. Редакторът на изданието ми се накара едно хубаво с думите: „Искаш да ни закрият вестника ли? Дори да не го закрият, ще ни очистят подред. И без това се говорят такива неща за всички. Няма възможност да се напише.“

Насочих цялото си внимание към нея.

— За кого говорите?

Погледна ме в лицето, но се направи, че не ме чува.

— Разказа ми и за детството си, и за младежките си години. Какво е преживяла. Трудностите.

— Бих искала да чуя касетата. Дори ако е възможно да я запазя като спомен… — казах аз.

— О, разбира се. Да тръгнем заедно и ще се отбием у нас. Ще пийнем нещо и ще поговорим, докато правим копията. — В края на изречението ръцете й бяха върху мен.

Късметът не ми изневери. Бях на път да стигна до информацията. Жената ме сваляше, но тя не беше първата истинска женска, която ще преодолея. Когато съм в този вид, ме сваляха жени, а когато съм с костюм, ме заглеждаха мъже. Май съм от типа, който всеки иска да хвърли в леглото. И като жена, и като мъж. Дано да не е разбрала погрешно усмивката, която се появи на лицето ми. Не исках да стигам по-далече. Можех да изтърпя дребни заигравки, но повече от това нямаше как. Освен това не помнех дори името й. Няма как да легна с жена, чието име даже не помня.

Сеансът ми в солариума щеше да продължи 12 минути. Тя беше приключила. Щеше да ме изчака.

Развеселена, се отправих към солариума.

[1] На турски „дълги“ е игип (узун). — Б.пр. ↑

18

Отидохме у тях с колата й. Знаеше, че с всяко сменяне на скоростта й се удава възможност да ме докосне. Не казах нищо. Дори като че ли малко я обнадеждих. Така или иначе, докато се добера до касетата, всичко беше разрешено. По пътя разказа за себе си. Беше завършила „Нотр Дам де Сион“. След развода със съпруга си дипломат се върнала в Истанбул, където започнала журналистическата й кариера. Не, естествено, че не знаех какво е да те напуснат заради негърка в Португалия. Освен това негърката дори не била португалка, но говорела като тях на „въжт въжт“. Всъщност много тежко го понесла. Още по-лошо подействало това, че се случило точно когато въобще не го очаквала. Говореше така, сякаш беше нормално такива неща да се случват. В името на касетата приех без възражение всичките логически ходове и докосвания, които беше замислила.

Качихме се пеша до третия етаж. Тя вървеше отпред. Следвах я по тесните стълби, гледайки краката й. Стъпваше накриво с левия крак. Токчето на обувката беше изтъркано и формата й се бе деформирала.

На вратата ни посрещна котка. Не ме хареса. Влязохме в невероятно разхвърляна всекидневна. Дори компютърът й беше включен. Наоколо имаше чаши за кафе със засъхнало съдържание в тях, които очевидно не бяха мити от дни. Пушеше много. Апартаментът се беше вмирисал. Пепелниците също не бяха изпразвани от дни. Разбирах мъжа й. Жените домакини и сериозните мъже почистват и подреждат мястото, в което живеят. Тази не беше от тях.

Вероятно всичко се четеше в погледите ми.

— Моля да ме извиниш, скъпи. Малко е разхвърляно. Но, повярвай, нямам никакво време. Ще ме разбереш. Общата съдба на самотните хора.

Сетих се за моя апартамент. Май в момента нямаше особена разлика от този.

Докато пътувахме насам, по едно време, без да обръща внимание, беше минала на „ти“. В името на касетата търпях и това.

— И жена не идва — продължи тя. — Последната чистачка избяга. Казах на жената на портиера да търси нова. Мен ме мързи за такива неща.

Но въобще не я мързеше да ме сваля.

Веднага свърза малкия си ръчен магнетофон към уредбата. Тези неща ги умееше.

— Ще се изумиш, докато слушаш. Тя спомена толкова много имена, че накрая започнах да си мисля дали не лъже. После направих проверка, половината били познати имена. Но нали ти казах, не ми разрешиха да го публикувам. Това е начинът, по който медията се цензурира сама. Всъщност един вид защита.

Докато казваше тези неща, ровеше в една кошница на земята и между разбърканите касетки с опаковки, без опаковки, миникасетки и компактдискове намери каквото търсеше. Нямаше как да не се оцени способността й да открива от първия опит онова, което търсеше в този хаос. Не й го казах. Все още чаках на крак. Не можах да си харесам място, на което да седна.

— Ще пийнем вино, нали?

— Аз не пия често алкохол — казах. Ако в това изречение не бях вмъкнал думата „често“, значението му щеше да бъде по-ефективно. Със сигурност. Но вече го бях изрекъл.

— Тогава ще ми правиш компания.

Ясно. Твърдо беше решила да ме напие. Аз не съм от момичетата, които тя познава. Или от мъжете. Не бих позволила да бъда използвана след напиване с чаша вино. Освен това имах опит в разкарването на разгонени жени.

Донесе виното. Всяка от чашите й беше колкото ваза. Личеше си, че е разделила една бутилка за двама ни.

Подавайки ми чашата, не пропусна да погали бузата ми. Изчаках да седне първа. Така получих възможност да седна не до нея, а насреща й.

Продължаваше да говори така, както си знае, без да изчаква отговор на въпросите, които ми задаваше. Ако и интервютата, които прави, са такива, е ясно, че няма да се получи нищо.

Виното й свърши, започна втора чаша. Моята все още беше пълна догоре. Мина половин час, откакто сме дошли. Записът все още не беше готов. Чувах бръмченето на касетите. Езикът й беше натежал от алкохола. Правеше по-големи интервали между изреченията и ме гледаше многозначително. И аз й отвръщах с престорена усмивка.

Накратко, не можеше да се приеме за един от най-спокойните ми мигове в живота. Пустата му касета! На какви неща се подлагах заради нея. Хрумна ми да обвиня Бусе. Всичко започна заради нея. Помислих малко по въпроса и веднага се отърсих от тази идея. Причината за всичко беше моето любопитство. Да, любопитството, срещу което безуспешно опитвах да се съпротивлявам. И без това каквото и да ми се случи, е винаги заради любопитството ми. Поговорките понякога са прави. Дори и сега, ако можех да го надвия, щях да стана и да си тръгна. Исках ли? Не, определено нямах намерение да потискам любопитството си. В това отношение волята ми не че не се нулираше, тя падаше и под нулата.

Отново погледнах към часовника си. Наближаваше пет и половина. Прекъснах я, като че ли изведнъж ми е хрумнало нещо:

— Имам една среща в шест часа. За малко да забравя.

— С кого имаш среща? — попита тя.

— С един човек — казах аз. Беше лесно измислена лъжа, а освен това, с оглед на ситуацията, бе и достатъчно съкрушаваща.

— Е, колко хубаво си приказвахме — рече тя.

Нямаше никакво намерение да става. Аз се надигнах.

— Не си правете труда, аз ще я взема — казах и взех оригиналната касета от малкия касетофон. За всеки случай, може записът да не се е получил или да се е записал зле. Нямаше нужда отново да се занимавам с това и да лягам под тази жена.

Опита се да възрази.

— Има сантиментална стойност за мен. Нека да задържа оригиналното копие — добавих.

Приближих се до нея, докато пусках касетата в джоба си, и я целунах горещо по бузата за довиждане. Поне толкова можех да направя.

— Много благодаря — казах аз.

Набързо излязох от апартамента, спуснах се по тесните стълби и се качих на първото такси, което спря. Все още не можех да се сетя за името й. Беше странно или много лесно име. Но как беше? Реших да не мисля за това. Така или иначе, ми помогна. Без значение дали знам как се казва.

Горях от нетърпение да отида у дома и да изслушам касетата.

19

Домът ми, спокойното, но разхвърляно гнездо ме чакаше. Колко много работа имах за вършене тази вечер, преди да отида в клуба. Не таях особена надежда заради касетата, с която успях да се сдобия, но беше сигурно, че ще ме занимава известно време.

Не очаквах Бусе, която не разкриваше себе си пред никого, да е разказала цялото си минало и всичките си тайни с подробности на някаква си журналистка. Естествено, ако не е взела наркотици преди това. Ако е взела наркотици, езикът й може да се е разплел и да е разказала един куп истини и измишльотини.

Никога не се знае какво може да направи човек, който е взел наркотици. Има много хора, които след употреба на марихуана губят съзнание и заспиват в скута на най-любимия човек, без да направят нищо.

Мъжкарите, които се бият в гърдите, че са най-великите, след употреба на кокаин са толкова пъргави, че не може да се опише. И дума не можеш да кажеш за мъжествеността им, а като дръпнат от кокаина, го поемат от раз до дъното. Много съм ги виждал. И щом се съвземат, се държат, като че ли не се е случило нищо.

Най-непохватният се превръща в звяр, а най-заспалият в сексмашина. Нашите момичета като дръпнат, не е ясно какво може да се случи. При някои мъжкото надделява и стават все по-големи мъжкари. Други скачат с думите: „Разкарайте се, стига толкова“ и след това пребиват от бой мъжете, с които са излезли.

Трети, като пийнат, се превръщат в котки, разлели мляко, обръщат се и заспиват. Гласът им утихва, почти изчезват.

Имаше едно момиче, което, като се напиеше, ставаше да чисти и посред нощ миеше прозорците. И точно в един такъв случай падна от третия етаж.

Спомних си за тези неща, докато пътувах, и на лицето ми се появи глуповата усмивка.

Докато влизах вкъщи, се беше стъмнило. Летните дни вече се скъсяваха. Автоматът на входа не светна. Хубаво го проклех. Пак нямаше ток. И веднага ми просветна: ами без ток как ще преслушам касетата? Съвсем естествено, нямах диктофон с малка касета и се надявах да я поставя на телефонния секретар, за да я изслушам. А токът беше спрял. Качих се в апартамента си, псувайки общината, ръководството на електрификацията, Министерството на енергетиката и природните ресурси, начело с министъра, всичките му служители, правителството, парламента и всички други институции и хора, които могат да имат нещо общо. Стълбището бе тъмно заради спряния ток. Затова качването ми до апартамента, съответно и псувните ми продължиха доста дълго.

Навън не беше се стъмнило изцяло, но въпреки това в блока си беше тъмница. Затрудних се дори да намеря ключалката.

Естествено, и в собствения ми апартамент нямаше ток. Извадих касетата от джоба си и я оставих на масата, след което съблякох дрехите, залепнали по тялото ми от пот. Прострях ги на задния балкон да се проветрят. Не виждах пречка да изляза гола. Все пак е хубаво да има малко ексхибиционизъм. Намокрих си лицето и косата. Чувството на прохлада ми се отрази добре.

Сега и телевизорът нямаше да работи. Тъкмо имах нужда от състезанията за знания. Приготвих си чай с лед в голяма чаша и се разположих чисто гола върху канапето. Гледахме се взаимно с касетата върху масата, която лека-полека изчезваше в тъмнината. Нещата, които щях да чуя, ме караха да се вълнувам. Особено ако на пияна глава е споменала имената на хората, с които е била, щях да получа доста улики.

Тялото ми беше напрегнато. И много добре знаех от какво се нуждая. Но опитвах да не мисля за това. Прозорците бяха отворени. Подухващият от време на време лек летен бриз караше тялото ми да настръхва. Тази сладка отпуснатост, от една страна, ме възбуждаше, а от друга — ми се приспиваше.

Чаках звука на хладилника. По-точно звука на включването му след пускането на електричеството. На вратата се почука. Понеже нямаше ток, не беше звънецът, а леко почукване. Кой може да е в този час? Първият, за когото ми хрумна, беше Хюсеин. Че бях възбудена, бях, но чак пък толкова. Реших да погледна през шпионката. Ако е някой безполезен, няма да отворя. Отидох до вратата, без да вдигам шум, вървейки на пръсти. Обичам да ходя така престорено и поклащайки се. Добре си вървях. Без да пречупвам коленете, изправена, като тези, които не са стабилни с обувки на високи токове.

Не виждах нищо заради тъмнината на стълбището. Забелязах сянка с висок ръст. Май беше мъж. Естествено, стана ми любопитно кой може да е. На вратата ми не идват мъже току-така, без причина. А особено когато съм възбудена, въобще не идват. Винаги, когато имам настроение, ще се случи човекът, когото си набележа, да е възпрепятстван и нищо не се получаваше. Кой може да е? Избрах да се предам на невъзпитаните си плътски желания и любопитство.

Не можех да отворя чисто гола.

— Кой е? — попитах.

— Аз съм Кенан — отговори. — Полицаят.

Докато изричаше „полицаят“, понижи гласа си.

Браво на него, нямаше нужда да обявява това на целия блок.

— Един момент — казах.

Развълнувах се. Разтреперих се. Да, определено днес ми беше ден. Потърсих нещо, с което да се покрия, да се увия. Шалът, с който се бях наметнала снощи, беше пред мен. Веднага се увих в него по секси начин.

Открехнах вратата, без да я отварям докрай. Виждаха се главата и голото ми рамо.

— Заповядайте?

— Ами… — рече той. — Реших да мина, като ми свърши смяната.

Беше се облякъл цивилно. Миришеше прекрасно на шампоан и дезодорант. Гледаше ме с надежда и ме изпиваше с очи от горе до долу. Истината е, че аз си бях готова на всичко, но не можеше без поне малко флирт. Открехнах още вратата и показах цялото си тяло. Бях като жените вамп по филмите: едната ми ръка беше на дръжката, а с другата държах шала си. Покриваше тялото ми, доколкото бе възможно. Показваше повече от необходимото.

Погледът му се промени. В този момент, ако беше дошъл някой в блока, ако бе отворил вратата някой от съседите, щях направо да се изложа. Кенан оправи подутината пред себе си, гледайки към мен. Нямаше нужда от повече приказки. Целта беше ясна. Това, което бях облякла, или не бях облякла, намаляваше възможността ми да кокетнича и да се дърпам. Нямаше какво друго да направя, освен да го поканя вътре. Влезе направо в спалнята.

Честно казано, добре ми се отрази. Щеше да бъде по-хубаво, ако беше по-дълго, ако всичко не бе приключило за по-малко от десет минути. Да, от влизането му през вратата до обличането и излизането му обратно бяха минали десет или най-много петнайсет минути. Но също както имамът не яде винаги ориз, така и моят късмет, който ми дойде на крака, не може все да бъде перфектен. Нямаше нужда да бъдем алчни. Това беше печалбата от натоварения ден. Сравнено с журналистката, която отрязах, си беше направо пир. Че беше кратко, беше, в леглото също не бе особено похватен и игрив, но, кълна се, пакетът му си беше големичък. Като го хвана с две ръце, направо си ги изпълва. Особено ташаците, всеки един от тях си беше почти килограм. Отгоре на това все още нямаше ток. Нима имах нещо по-добро за вършене?

Предпочитах да се бяхме любили още малко, да ме бе целувал силно, без да стиска устните си, да не беше казал веднага: „Хайде, обърни се.“ Кой не би предпочел това?

Но пък имаше инструмент и пакет към него, който задоволяваше дори само да беше държан в длани. Със сигурност би влязъл в първите десет или поне в първите двайсет в моя списък. Тоест дори видът му беше достатъчен. Иначе от гледна точка на представянето щеше да заеме едно от последните места.

Макар и повърхностно, Кенан беше усетил напрежението в мен. Докато слизаше по стълбите, аз вече бях под душа. Междувременно дойде и токът.

20

Взех касетата с интервюто на Бусе и застанах пред телефонния секретар. Машината ми казваше, че имам пет съобщения, но реших да ги преслушам по-късно. Засега цялото ми любопитство беше концентрирано към касетата. Изключих телефона за всеки случай, докато я слушам. Възнамерявах да говоря по безжичния, ако все пак звънне някой или настоява да се чуем. Започнах внимателно да слушам. В началото се обръщаха един към друг с взаимни любезности. Бусе се обръщаше към нашата разгонена журналистка с „госпожо“.

Разказваше за развитието и промяната си. Надълго и нашироко, с всичките подробности. Колко била болезнена лицевата епилация и колко била скъпа. Как лицето оставало подуто след епилацията и, естествено, колко трудно било да си безработна след това. Болката, която усещала дори при допир, и други такива.

Разказваше за семейството си. Загубила баща си още като малка. Баща й бил много по-възрастен от майка й. Било нормално да си отиде по-рано. Как се е държала в „очите“ на майка си, макар и дете, защото тя била сляпа. Според нейната теория, и без това момчета, които растат само с майките си, бяха кандидат хомосексуалисти. От разказа й се разбираше, че тя също е станала хомосексуална, за да докаже теорията си.

Слепотата на майка й беше създала подходяща среда да изживее доста неща открито и да премине достатъчно разстояние, което мнозина не могат да изминат с години, за да стигнат до крайности в сексуалността. Първите й опити бяха невинни неща, както при всички: да наблюдава другите ученици в тоалетната, да играе на доктор и да се влюби в учителя по химия. След пубертета беше сменила стила си. На шестнайсет години, в първи курс на гимназията, й беше първият път.

Ето че започна да изрежда и спомена най-сетне име. Юсуф, един от големите по възраст в класа, я оправил. Нашата веднага се влюбила и мечтаела за брак. На момчето не му пукало, а и хубаво я биело, за да го остави на мира, докато Бусе — тогава Февзи — ходела често у тях и му досаждала.

Юсуф ли беше човекът, когото търсех? Дали привлекателният беден младеж, след като се поохранил и станал важна клечка, сега се опитва да изчисти миналото си? Не е невъзможно да се случи, знаех докъде може да се стигне от фукане в крайните квартали. Вероятно беше написал желанието си към Февзи в някой лексикон или въпросник, които тогава бяха на мода сред момичетата и потенциалните гейове. На тези години все още няма разлика между желание и обич. Често едното се смята за другото. Дори има множество нещастни бракове, които започват така и след като се изчерпат страстта и желанието — приключват, защото липсват приятелство и обич, които да ги заместят. Тези, които не могат да се простят със социологическия си брак, нараняват себе си и чувствата си.

Тук журналистката ни се впускаше в дълбоки чувства и показваше колко добре е разбрала положението. По гласа й личеше какво сериозно количество алкохол е употребено. Чуваше се как Бусе дърпа дълбоко от цигарата с трева.

След този „провал“ нашата започва да влиза в скута на всеки, който й се изпречи; щом този живот е мръсен, решава да го живее с цялата му мръсотия и да се унижава максимално, като се цапа колкото може повече.

Драматичният трепет в гласа й беше признак за това, че последните й думи бяха замислени впоследствие и изречени с цел „да бъде по-привлекателно“. Повечето от нас си имат коментари за миналото, които развиват впоследствие с цел „да бъдат по-привлекателни“.

По-нататък разговорът започна да се провлачва до такава степен, че тя не можеше да свърже едно пълно и правилно изречение. Личеше си, че е сложила доста трева в цигарата, която беше свила. Беше се надрусала. Както казах и по-рано, в това отношение съм категорична. Не ми се нрави особено. Не използвам, не искам и тези, които използват, да са около мен.

В края на гимназията вече притежаваше достатъчно опит и знания. Дори актьорът Семих, с когото ходеше, веднъж я беше завел на снимки.

За този второкласен актьор Семих се знаеше, че си пада по мъже. Миналото му беше достатъчно объркано и очернено. Тоест не бе човек, който си заслужава да се обсъжда.

Февзи е участвал в този филм като статист. След което Семих го запознал и пробутал на главния актьор, който бил дърт алкохолик: Атила Еркан. Никой не знаел за този човек, но ето че и той си падал по такива неща. Оправил Февзи в задната стая на апартамента, в който се снимал филмът, без да се съблича, като само си свалил ципа на панталона. След което му подарил една снимка с автограф. Все още я пазел като спомен от този ден, от това чукане. Все пак тогава Атила Еркан си е бил Атила Еркан.

Вярно, едно време имаше такъв човек. Привлекателен, но доста некадърен. Беше залязъл отдавна. И от дълго време го нямаше никакъв. Беше се женил и развеждал с няколко миски поред. Дори беше така пребил една от тях, че спечели заслужено място на първите страници на вестниците, които от години му липсваха. Причина за побоя над жена му можеше да са скритите му хомосексуални наклонности. Такива съпруги често издебват мъжете си и ги хващат. Не разбират нищо от положението или не искат да разберат. А когато схванат, веднага създават проблем, без да се замислят какво може да им се случи. Вероятно и онзи побой така се беше случил. Благодарение на Февзи още една загадка от клюкарското му минало беше осветена.

Наистина какво се случи с Атила Еркан? Естествено, че няма как да знам, ако играе в някой от петокласните сериали. Но ако дори аз не помня и не се интересувам какво прави, значи никой не се интересува. В такъв случай, ако той е изнудваният, какво може да излезе от това? Нищо! Тоест поради залязването му беше почти сигурно, че и той не е замесен в изнудването. Кой какво може да му направи оттук насетне.

Докато се чудя ту за Семих, ту за Атила, нашата вече се намираше в обятията на мъже на средна възраст. Дори един статист, колега на Семих, беше започнал да я продава. След като Бусе приключела работата с клиента, първо я изчуквал веднъж с мотива, че „сега тъкмо се е навлажнила“, и след това й плащал.

Един път я завел на парти в резиденцията на журналиста Корхан Тюркер. Цял куп млади, обратни като нея, се разхождали наоколо, облечени в женско бельо, докато Корхан Тюркер и приятелите му играели карти. На Февзи му дали да облече дантелени бикини с телесен цвят. Друг пък се разхождал само по жартиери, размахвайки пакета си пред всички. От време на време дърпали нашите в скута си, щипели ги, стискали ги и след като се налудували, си продължавали покера. На масата се въртели големи пари, които прилягали на името на хората. След това вкарали Февзи под масата. Изсмукал всичките играчи подред. Дали му добър бакшиш от масата. Сутринта, когато си тръгвал от резиденцията, задникът му бил насинен от щипане и стискане.

Тук журналистката крещеше гневно на главния редактор. Личеше, че знае хубави псувни. Казваше, че ще направи за срам ценния автор на техния вестник Корхан Тюркер. Беше й паднал в ръцете. И без това човекът си беше продажник. А наклонността му към обратните не бе известна въобще. Жена му беше богата и доста по-възрастна от него. Когато я изпратеше на почивка, си устройваше ергенски партита. Ако някой му натриеше носа с тези гей партита, твърдеше, че са фантасмагории. Толкова беше печен. Откъдето и да го погледнеш, нямаше достоверен свидетел. Според тях, педалите не можеше да се считат за хора. Затова показанията им, естествено, не се приемаха. А за другите мъже въобще не можеше да става дума да си признаят. Освен това между журналистите имаше такива, които са постигнали неприкосновеност, и са удостоени с почетна защитна цензура със статута на Зеки Мюрен.

Същата логика не важеше за мен. Името, което търсех, спокойно можеше да бъде и Корхан Тюркер. Но Бусе беше споменала за снимки и писмо. Ако връзката им не е продължила, дори и да съществуваха най-непристойните снимки от едно нощно парти, нямаше как да фигурира писмо и дори поредица от писма.

Междувременно печалбата на Бусе растеше от ден на ден, можела да си купува всичко, което си пожелае. Нямало място, където да не е била. Не само мъжете, а и някои жени са я желали и са й плащали за услугите. Известната авторка на текстове за песни, лесбийката Суат я завела в Бодрум на почивка и оттам на морско пътешествие. Нашата флиртувала с юнгата на кораба, но по време на същото пътешествие не успяла да се спаси от пианиста вокалист Махмут Гюрсел. Човечецът — тя говореше за него с пренебрежение — бил доста грозен, но пък имал най-якия пакет, който е виждала през живота си. Бил като Кинг Конг. Човекът оправял нашата при всяка възможност. Всеки път изпитвала болка, но сипаничавият Махмут си вършел така работата, че я карал да вика. Кой ще те чуе в открито море, приканвал я да вика повече и й се нахвърлял. Понеже си падал по ексхибиционизма, обикновено го правел на палубата. Пред очите на другите. А Суат ги наблюдавала с ледено уиски в ръка, смеела им се и си пушела цигарата.

Нашата журналистка веднага се намеси да обясни с раздразнен глас, че пианистът вокалист и без това при всяка възможност гледа да се покаже, дори на сцената вечер сваля и хвърля ризата си с претекста, че е изпотен, и демонстрира косматите си гърди и мускулестите ръце, по които си личеше, че спортува. Беше чула и слуховете за размера на пениса му. Да, разбира се, било й любопитно, представяла си го и дори си фантазирала. Но, за бога, човекът наистина беше много грозен.

Бусе/Февзи смятала тези хора за голямата работа, защото са известни, и затова нищо не казвала. Иначе наистина всеки път изпитвала сериозна болка. Преодолявала болката с ласките и масажите на юнгата, който, между другото, бил със златно сърце и скромен пакет — но очевидно пасивен.

Тук журналистката отново се намесваше с най-класическото обяснение, че „и без това не е важен размерът, а качеството“. Може ли такова нещо? Естествено, че е важен. Може ли да сравняваш патладжан с бамя?

Така приключи първата страна на касетата. Междувременно имаше доста празни приказки, мнения относно секса и философии относно наклонностите на жените и низостта на мъжете. И на двете им се преплиташе езикът. Думите на Бусе изобщо не бяха подредени. Беше ясно, че когато се съвземе, ще отрече казаното.

Малко по малко Бусе/Февзи започнала да вярва, че по този начин ще може да си изгради бляскав живот. Затова и ускорила физическата си промяна. Известно е, че всичко това изисква пари. Точно в момента, в който си избрала такава кариера, срещнала Сюрея. Тогава и той бил млад. Разбира се, между тях имало доста голяма разлика в годините. Сюрея бил към края на трийсетте. Но въпреки възрастта все още бил като лъв. Бил снажен. Дори и да не можел да се нарече красив, имал някакъв особен чар. Питаха се дали дори сега не е такъв?

Гласът на журналистката започна да се заглушава заради отдалечаването й от устройството, а заради настройката допълнително се влошаваше. Думите й не се разбираха ясно, но обобщено бяха коментари относно Сюрея. Не вярваше. Изненадваше се.

Кой беше този Сюрея, когото, както се оказа, и двете познават? Не можах да си отговоря на въпроса. Продължих да слушам.

Тази работа продължила с години. Връзката й със Сюрея определено преминала тайно, изключително секретно. Ходела в дома му, той живеел сам, понякога се случвало да го чака с часове. Оставала цяла нощ. Случвало се дори да не се прибира с дни, когато имал срещи и когато пътувал извън града. Още оттогава се занимавал сериозно с партийните дела. Искал да го чака у дома и да не ходи при други. Много я ревнувал…

Партия ли? За каква партия става въпрос? Кой е този Сюрея, коя е тази партия?… Отговорих си още преди да са се оформили въпросите в главата ми: вторият човек в партия Цел, Сюрея Еронат! Спрях телефонния секретар. Опитах се да възприема това, което осъзнах: партия Цел и Сюрея Еронат. Фразата се въртеше в главата ми с различни звуци и се появяваше пред очите ми с различни символи на азбуката. Не беше възможно! Устата ми сигурно се бе отворила, а ченето ми — увиснало от учудване. Станах и си плиснах студена вода в лицето. Не беше достатъчно. Изпих и една чаша студена вода.

Партия Цел бе с ясно изразен консерватизъм. Не отстъпваха дори на милиметър от семейното ядро и ролята на мъжа в семейството. Бяха прекалени мъжкари, въпреки че нямаха основание и покритие. Бяха против всичко. Да си гей, за тях беше последната степен на низостта, беше нещо много по-лошо от това да си насекомо. Ако зависеше от тях, нито един гей нямаше да остане жив.

Но ето че теорията и практиката бяха съвсем различни неща. Вторият човек в партията си беше чист педераст.

Беше основно мъжка партия. Въпреки че съвсем символично имаше някои членове жени, никой не беше чувал за тях.

Последното нещо, което щеше да подхожда на имиджа им на „тежки мъже“, беше хомосексуална връзка. Но заместник-председателят на партията Сюрея Еронат беше хомосексуалист. Ето тази информация беше смъртоносна. А документите за нея категорично бяха по-смъртоносни. Само фактът, че научих за това, ме накара да настръхна. София беше права, опасно бе дори и само да знаеш.

Отгоре на всичко и изнудване! Да превърнеш този въпрос в изнудване, си беше равносилно на самоубийство. Невъзможно бе нашето благородно момиче Бусе да се е захванало с такова нещо. Онова, което може да се е случило, е в един рядък носталгичен момент Сюрея Еронат, докато си е припомнял миналото, да се е сетил за снимките и сам да е тръгнал да ги търси. Дори да не е тръгнал той лично, беше пуснал хората си. Ако тези материали преминат в чужди ръце, могат да станат причина дори за разпадането на партията. Нейният председател от дълго време не се появяваше. Колкото и да не се казваше открито, всички конци се дърпаха от Сюрея Еронат. Пулсът на партията биеше в него.

А личният му живот беше тази част, от която медиите се интересуваха най-много. Оженил се още на младини, след няколко години съпругата му починала в трагична катастрофа. Трудно е да повярва човек, че оттогава скърби за жена си, но всички се правеха, че вярват.

Имаше две деца, едно от които семейно. Бяха далеч от него. Синът му живееше в Америка или Канада. А дъщеря му се омъжи, роди деца и тихо изпълняваше ролята си на способна домакиня и готова на жертви майка.

Според слуховете, живеел с майка си, която е вдовица, и леля си. През свободното си време се разхождал из природата и яздел. През почивните дни отивал с майка си и леля си на места с лечебна вода; никога не се снимал по шорти, бански или хавлия. Не помня да има публикувана снимка без вратовръзка. Нямаше интимни връзки. Дори не се намекваше нещо такова. Нито в близкото минало, нито в днешно време почти нямаше социални контакти, които да напомнят за личния живот на Сюрея Еронат.

Никой не публикуваше клюки, защото хората се страхуваха.

И горката ми Бусе, моето благородно момиче беше станало тяхна жертва. Дори може би и сляпата й майка Сабиха също беше жертва.

Получих наградата за любопитството си, дано не се наложи да платя цената й.

Колебаех се дали да изслушам останалата част от касетата. Ако нещата, които науча, се увеличат, щяха да нараснат и нещата, за които бих могла да се изпусна. Знаеше ли се какво мога да разкажа, докато съм в скута на някого и не съм на себе си; или какво ще ми изскочи от ума, докато съм ядосана и псувам някого, да не говорим за рекетиращите сутеньори, дори и само за да им се наложа и да ги унижа… Изплаших се от себе си. Човешко е! Не мога да знам кога какво ще кажа. Освен това езикът ми да не е вързан. Но дори и да е, какво от това, винаги ми се ще да разкажа на някого. Ако не го споделя, ще се изям. Ще загубя себеуважение и самочувствие.

Както и да е, реших да изслушам останалата част. Какво щеше да се промени, ако знаех малко или всичко. Натиснах отново копчето на телефонния секретар. Гласът на Бусе продължи:

„Но винаги много ревнуваше. Специално мен много ме ревнуваше. Не отивай там, не идвай тук, не излизай през нощта. След това започна да ме подпомага да покривам разходите си. Все пак нямаше как да се препитаваме с вдовишката пенсия на майка ми. Знаете ли колко е малка тя? Наистина ги съжалявам пенсионерите. Всъщност едвам оцеляват.

Слава богу, на нас не ни липсваше нищо, благодарение на Сюрея. Птиче мляко да му поискам, и него ще намери и ще го донесе. Каквото и да направи, винаги е много мил. Като истински джентълмен. Дори и с помощите. След това започна да идва и у нас. Доста обикна майка ми. А и тя него. Винаги, когато дойдеше, задължително й целуваше ръка и обменяха две-три приказки. На жената й харесваше. Може би тогава не разбираше какво точно се случва, но след като връзката ни продължи седем години, може и да е усетила положението. Тъй че ние си живеехме като семейство. След като се разделихме, аз, разбира се, силно страдах. Не ме утешаваше много. Коя майка ще направи такова нещо…“

Хммм, ето това си беше хубаво. Господин Сюрея и майката на любовника му. Разговор между тъща и зет. Не съм виждал никога госпожа Сабиха, но си представям тази сцена. Сляпата майка, седнала на любимия люлеещ се стол с безсмислена усмивка на лицето. Празно гледащите й очи, насочени към тавана, без да са концентрирани в определена точка. Точно пред нея синът й и Сюрея се любеха. Любеха се, без да издават звук. Жената ги гледаше с незрящите си очи, а те, прехапали устни от удоволствие и беззвучно, продължаваха. След като приключеха, Сюрея целуваше ръката на възрастната жена и й благодареше. Тази сцена силно ми напомняше един филм. Не помня кой точно. Ако ми се падне въпрос с него на състезание, със сигурност ще се проваля.

Ах! Беше много трудно да си представя тази сцена, как Сюрея Еронат прави секс. Доколкото съм с впечатление от медиите, този човек беше от типа хора, които са много над секса. Хора, които изглеждат, сякаш са преодолели сексуалността или никога не са имали такава. Аз всъщност мисля така за много малко мъже, но този беше точно от този тип. С поведението, говоренето, мимиките, жестовете, вида, облеклото и всичко останало… Нямаше дори и грам сексуалност.

Разрових старите вестници и потърсих негова снимка. Не беше особено медийна личност. Беше известен с обидите и порицаването на журналистите. Или поне не беше сред важните новини във вестника, който бях взел. И все пак го открих, след като потърсих малко. Погледнах отново. Беше си направо обидно за милите ми момичета да си представя този тип с някое от тях.

По-нататък в касетата имаше още цял куп имена, част от които знаех, а други бяха непознати за мен. Нито едно не беше толкова опасно. И без това не беше останало нищо неизречено поне за половината от тях. Казаното наистина струваше пари, но за убийство не си заслужаваше.

Не можах да преценя какво да правя с касетата. Най-добре беше да я подхвърля на медиите. Но пък аз, така или иначе, я бях получила от медиите. Ако не са осъзнали стойността й и не са я публикували, това си е техен проблем.

Друга възможност беше да я предам на Сюрея Еронат. Но това си бе нещо като покана на опасността. Ако я изпратя по пощата, ще бъде трудно, дори невъзможно да открият източника. И все пак по гласовете в касетата можеха да открият самоличността на загорялата журналистка, за чието име така и не мога да се сетя, и после лесно да стигнат до мен. След това върви и се оправяй, ако можеш. Така че елиминирах и тази възможност.

Оставаше ми вариантът или да я унищожа, или да я скрия. Замислих се за разликата. Ако я унищожа, кой ще разбере, ако я скрия, на кого му пука? Освен това, ако вземат да ме издирват, кой ще повярва на „унищожих я“? Как ще ги убедя? Ако журналистката с неизвестното име не се разкряка, никой не би разбрал, че притежавам копие. Реших да я скрия.

Това беше само въпрос за прескачане на нивото. Нямаше награда за него. Все още стоеше въпросът: къде ще я скрия? Добре, да речем, че съм я скрил; отделна мистерия е за какво ще ми послужи тя в бъдеще.

21

Щеше да бъде добре, ако се отърся по-скоро от мисълта за касетата и започна да се приготвям за вечерта. В противен случай щях да закъснея за клуба. Както в края на всяка седмица отново ще има навалица и ще става страшно. Наум си направих списък на хората, които няма да допусна да влязат.

Журналистката, както и да се казваше тя, ако дойде, няма да бъде пусната да влезе. Оправданието беше ясно: през уикенда е затворено за жени.

Ферух, мъжът на собственичката на бутик Белкъс, ако дойде сам, няма да бъде допуснат. Снощи бях проявила непредпазливост. Ако е оправил някое от момичетата, Белкъс пак щеше да вдигне врява. А и той се опитваше да ме сваля.

Нямаше да се допускат и гейовете, които идват само през почивните дни, не са имали късмет в техните си барове и не искат да плащат за хотел до сутринта. Когато им изнася, ни се правят на приятели, а в противен случай ни обиждат по най-долния начин. Не мога да търпя такова деление на класи.

Нямаше да се допускат и бедни мухльовци, които прекарват цялата нощ на една бира. През седмицата може, но в почивните дни, когато клубът и без това е пълен, нямаше как да стане. Джюнейт имаше специфичен талант да селектира такива типове. По рождение.

София, която ми тровеше нервите — не че би дошла, — щеше да бъде любезно разкарана.

Това се отнася и за актьора Ахмет Кую, който всяка седмица пребива до такава степен момичето, което си урежда, че то не може да излезе на улицата дни наред. Нямаше да има проблем, защото и бездруго щеше да дойде пиян.

Налян и Мехтап, които напоследък сериозно се отдадоха на наркотици, категорично няма да ги пуснат. Не исках неприятности.

Бейза Самосвала, който се сби миналата седмица със Сърма, също нямаше да бъде допуснат. С колкото и голяма компания да дойде, няма да го пуснат.

И свалячът на Серпил, любовникът й бедняк, няма да бъде допуснат. По каква причина, да му мисли Джюнейт. Не можех да намеря оправдание за всеки човек, разрешение за всеки проблем.

Подготовката ми мина с изготвяне на списъка, но един въпрос не ми даваше мира. Основен въпрос. Как се е случило Бусе да си позволи такива откровения, докато дава интервю на журналистката? Какво имаше предвид, когато ми казваше „аз не съм изневерила на връзката си и не бих“? Ето че при първа възможност беше разказала авантюрата си със Сюрея Еронат с всичките й подробности, и то на една журналистка. А не я беше доверявала на никого досега.

Не можех да го проумея. В главата ми постоянно се въртеше този въпрос. Да, по време на интервюто пушеше цигара с марихуана и пиеше алкохол. Но това не ми стигаше. Не обясняваше всичко. Беше свикнала с наркотиците. Ти толкова време да пазиш тази тайна, да си мълчиш, а след това да изпееш всичко. И то пред кого! Невероятна работа.

Хрумваха ми най-невъзможни варианти и веднага ги разкарвах. Журналистката — ох, как й беше името? — може би бе упоила Бусе с натриев пентотал, който специалистите използваха, за да изтръгнат признания. Тази хипотеза беше елиминирана незабавно. Беше достатъчно абсурдна. Беше невъзможно, без да знае докъде ще стигне, при положение че отначало започва като евтино интервю с травестит.

Следващото предположение беше, че се е случило нещо между тях и в резултат Бусе е почувствала журналистката близка и се е открила пред нея. Нямаше как да стане обаче. Бусе беше доста затворена за връзки с жени. Не показваше никакви признаци на лесбийка. Това, че сваляше мен, е съвсем отделен въпрос. Тя ме желаеше като мъж. Аз нямам цици като на Бусе. Освен това, ако се беше случило нещо между тях, журналистката щеше да е поне малко по-афектирана от смъртта й. А не изглеждаше впечатлена дори и от факта, че я познава.

По-вероятно е раната й да е била още незатворена, може би непосредствено преди интервюто е понесла удар от Сюрея Еронат. От една страна, казваше, че са останали приятели и не му е изневерила, но нищо не може да предизвика човек, както нараняването на гордостта. Ако се е случило нещо, което гордостта й да не е можела да понесе, навярно под влиянието на алкохола е казала всичко, което й е дошло на езика, смятайки по този начин, че се е реванширала. Това беше възможно.

Струваше ми се удачно. И все пак доста се обърквах, като се сетя за лейди-поведението й, което демонстрираше, когато говореше с мен.

Последната вероятност, която ми идваше наум, беше хипнозата — за нея четях напоследък. Теоретично под хипноза може да си кажеш всичко. Напоследък в криминалните романи често я срещах като метод за изтръгване на признания. Защо не? И тук въпросът е: кой е направил хипнозата и защо. Всъщност не знаех дали журналистката има такива способности, или не. Но не можех да си обясня защо да хипнотизира Бусе ей така, както си стои.

Въпреки всичко реших да се консултирам с един хипнотерапевт, чийто номер си бях записала в бележника. При всяка възможност изтъкваше, че е най-квалифицираният специалист в областта на хипнозата; тази информация я пишеше с големи букви на първата и последната страници на книгите, които издаваше. Когато се запознахме, ми беше дал три от тях с автограф. Беше ме помолил за помощ за сайта за хипноза, който възнамеряваше да създаде. Известно време му вършех работа. Сутрин, обяд и вечер се обаждаше при всяка възможност и питаше как вървят нещата. Имам навика да се отнасям вежливо с клиентите си — най-малкото, докато си плащат задълженията, — към него също се отнасях така. След като си свърших работата и си получих парите, спрях да обръщам внимание на социалните му обаждания.

Потърсих го два пъти. Не отговаряше. Личеше, че не е в кабинета си. За момент се поколебах дали да му оставя съобщение, след което се сетих колко много се ядосвам на тези, които постъпват така с мен, и му оставих. Ако не се обади, ще го потърся отново.

Реших да забравя тези неща за известно време и да се концентрирам върху клуба. Дори и да не обличам различни дрехи всяка вечер, най-малкото полагам усилия чрез някои аксесоари облеклото ми да изглежда различно. Известно е, че се водя шеф, трябва да заслужавам мястото си, трябва да давам пример на момичетата. Винаги се грижа за вида и облеклото си. Очаквам същото и от служителите ми.

Подражавам на старите филмови звезди. От новите няма кого да взема за пример, с изключение на Мадона и Шер. Самата Шер е като травестит. Какво да й имитирам на нея. А последният имидж на Мадона е доста далеч от демонстративния. Отличава се с прекалено хъшлашки стил и е разпилян. Не ми отива. Ако обличаше бюстиета и подобни както преди… Тогава беше друга. Всички я имитирахме. А сега само я слушаме. Кое момиче ще пожелае свлечените от задника й стари сини дънки или огромните каубойски шапки? Не отговаря на нашето очакване за помпозност.

Реших тази нощ да бъда като Одри Хепбърн. Нежна и слаба. Да, не съм толкова слаба, но правилните облекло и грим правят от невъзможното възможно. Дори да не е същото, наподобява. Трябва да призная, че научих тънкостите за грима от София. Разбира се, доразвих детайлите и ги рафинирах. В момента моята техника е надминала нейната. Разликата е от небето до земята.

През зимата често използвам същия модел на дрехата, с която тя танцува на сцената в подземния клуб в Париж, във филма Funny Face[1]. Тясно черно поло, панталон и изчистени черни мокасини. И пристегната коса на конска опашка. Да живеят перуката, кичурите и изкуствената коса! Но в летните жеги и дума не може да става. Облякох дългата до под коляното рокля, плисирана от кръста, и колан от същия плат, без ръкави и яка, в бебешко син цвят, която приличаше на нейната от филма „Любов следобед“, в който играеше с Гари Купър. Стоеше ми като излята. Одри е като дъска и затова не сложих сутиен с подплънки: същите плоски гърди. Гелосах си косата и се сресах като нея. Около врата си увих ефирен бял шал от шифон. Сложих си къси бели памучни ръкавици и обух бели мокасини с равна подметка. Ръкавиците бяха в повече. Нашите не разбират, ще си помислят, че ми се е случило нещо на ръцете. Ще пуснат клюка, че имам гъбички или екзема, след което ще бъде много трудно да ги убедя, че няма такова нещо. Свалих ръкавиците. Закачих ги за всеки случай на широкия колан. Огледах се в голямото огледало: дадох си оценка девет по десетобалната система. Лиших се от една точка заради прекаленото дневно облекло, което предпочетох за вечерта.

Поръчах такси, като предупредих да не изпращат Хюсеин. Така или иначе, пак отсъствал. Къде ли е отишъл? Какъв смисъл имаше да предупреждавам да не идва, след като той няма да научи?

Излизайки от къщи, забелязах, че рамките на стената са накривени. Снимката, която си бях направила на гей парада в Лондон с РуПол стоеше накриво. Отнасяме се към РуПол като към божество. Аз убеждавам тези, които не го приемат така.

Изправяйки рамката, усетих чувство, подобно на дежа вю. Преживявала съм този момент. Изправяла съм рамка на стената. Къде, кога беше това?

Изведнъж се сетих: в дома на Закръглените бузи, рамката на стената! Човекът, който се ръкуваше с мъжа й на снимката, беше Сюрея Еронат. По дяволите!

[1] „Клоунско лице“. — Бел.ред. ↑

22

В края на седмицата в клуба се изсипва голяма навалица. Дори отпред беше претъпкано с хора. Изпитах гордост. Обарванията, които получих, докато се опитвах да мина през тълпата в стремежа си да стигна до вратата, не създадоха у мен същото чувство. Един русокос беше изловен, докато се опитваше да ме ощипе. С леко движение му хванах ръката и я извих. Ако я бях извил още малко, щях да извадя ръката му от рамото, но беше едва началото на нощта, съжалих го. Джюнейт чу писъка на младежа и ми направи път.

— Добър вечер, шефе, гледам, пак изглеждате чудесно.

— Благодаря ти, захарче — казах аз. След това го издърпах настрани и му дадох списъка на забранените лица. Наведе се и започна да ме слуша.

— Коя беше Мехтап? — попита. — Оная високата или тази, която идва с червена перука?

— Какво значение има, бе — скастрих го аз. — Едната е Налян, другата е Мехтап, това е.

— По-добре би било да знам. Клиентът е по-щастлив, когато се обърна към него с име. Нали винаги казваме, че клиентът трябва да е доволен…

Това момче много ме разсмиваше. Всъщност си върши работата сериозно, въпросите, които задава, също са сериозни, но аз не мога да издържа на толкова сериозно отношение. Все пак сме травеститски клуб, преправен от публичен дом. Какво ни пука на нас за удовлетворението на клиента.

— Разкарай се! — казах, смеейки се. Нашите момчета знаят, че се шегувам, когато се направя на ядосана.

— Шефе, преди да съм забравил, тази вечер имаш страшен късмет. Двама души поотделно питаха за теб. Гледам, че са спретнати, привлекателни мъже, и ги пуснах, и двамата. Единият от тях отдавна е тук, дойде отрано. Другият влезе преди малко. Изборът остава на теб. Избирай, харесвай, използвай.

Приключи тирадата си с игриво намигване. Отвори ми вратата. Докато влизах, ме поздрави, заставайки мирно. В натурата му имаше нещо смешно.

Още с влизането през вратата ме завладяха бързите ритми на музиката. Добавих към стъпките си танцови движения. Роклята ми блестеше фосфоресциращо под лилавите светлини на клуба. Отново бях превъзходно обаятелна.

Писателят гей Рефик Алтън се изправи пред мен. Редовен клиент на клуба е. По принцип идва в по-късните часове и се занимава с мъжете, които не обръщат внимание на момичетата. Беше безплатен в сравнение с надутите тарифи на нашите, затова бедните момчета от кварталите го предпочитаха. Обикновено е леко нагъл и агресивен. Не оставя комисиона, но пие добре и дава як бакшиш на бара. Напоследък пак беше на дневен ред с новия си скандал: на всички, които евентуално все още не са разбрали, беше обявил, че е хомосексуален. Навсякъде по телевизионни интервюта, вестници и списания беше разказал с подробности как си пада по мъже. С око на хомосексуалист оценяваше с точки медийните мъже. Със сензацията, която сътвори, освежи увереността в себе си и стана още по-нахален.

— На какво си се направила? Заприличала си на тийнейджърките, танцуващи по женски в сватбените зали.

Честно казано, разговорът, започнал с това изречение, не обещаваше много. И оприличаването ми още с влизането през вратата на квартална пубертетка вместо на Одри Хепбърн беше на път сериозно да ми развали настроението. Можех да му отговоря гневно и да мина в контраатака. Стори ми се излишно.

— Точно така искам да изглеждам — отговорих аз.

Украсих думите си и с фалшива усмивка.

Той започна да се смее със същия фалш. Показа си целите венци, докато се кискаше.

— Много си забавна за бога.

Тъкмо да тръгна, отново ме хвана за ръката.

— Намери ли това, което търсеше?

Първоначално не разбрах. Беше спрял да се смее.

Доста сериозен си беше. Проумях, когато каза:

— Снимките на Бусе.

Все още държеше ръката ми.

— Не те разбрах — казах.

— Хайде сега, аз знам всичко. Няма нужда да се дърпаш.

Това пък откъде изскочи? Откъде знаеше Рефик за снимките на Бусе? Други причини ли имаше за неговото идване тази нощ тук?

— Нищо не търся — отвърнах аз. — Ако търсех, щях да открия.

— Не се вживявай в ролята си на квартална девойка и не се прави на глупак — продължи той. — Не ти отива. Кажи ми, ако откриеш нещо. Ще ти помогна да ги спазариш. Много добре познавам тези пазари. Имам връзки.

Мръсник! Значи, и Рефик Алтън си имаше причини да е по следите на снимките и писмото. Стана ми любопитно дали знае на кого са снимките. Но не можех ей така да изтърся името на Сюрея Еронат.

Вече се налагаше да наглеждам и Рефик.

— Лека работа, како — каза той.

Не обичам да ми викат „кака“. Още повече когато ми го казват гейове, въобще не ми се нрави. Момичетата може да се обръщат така, защото ме приемат като партньор за споделяне на проблемите, но гейове като този в никакъв случай!

След невинно изглеждащата със закръглените бузи, която беше поставила на най-видно място у дома си снимката на мъжа си със Сюрея Еронат, този педал Рефик Алтън също бе добавен към списъка ми на заподозрените.

Реших да не се занимавам, за да не се нервирам повече. Разменихме си поздрави и се насочих към бара, за да си взема питието. Шюкрю беше зает. Говореше, без да си повдига главата, и приготвяше питиета.

Усетих допир на хладна ръка. Обърнах се. Беше мъж, облечен в тъмен костюм. Беше млад.

— Добър вечер — поздрави той. Гласът му беше сух.

— Добър вечер — отговорих. Огледах го от главата до петите. Може би беше първият от питалите за мен. Опитах се да го разпозная. Не, не го познавах. Беше спретнат мъж. Освен че ръцете му бяха студени, на вид нямаше нещо, на което човек може да възрази. И все още не беше дръпнал хладната си ръка от моята. Това беше добре.

Дрехите му бяха ушити добре. Лицето му беше обръснато. Ризата му беше бяла и изгладена. Тъмната му вратовръзка беше стегната здраво. Изглеждаше добре. Ухаеше хубаво. Беше по-висок от мен. Около метър осемдесет и пет. Имаше масивна челюст, дебел врат и синьо-зелени очи, които подхождаха на светлите му коси, но изглеждаха малки върху лицето. Не беше един Джон Прюит. Но в общи линии бе от тези мъже, за които казват, че са привлекателни.

Помня мъжете, с които съм била. Дори да не е веднага, достатъчно е да погледна внимателно и да им чуя гласа, и мога да се сетя. Този със сигурност не беше от тях. Може да е идвал преди като клиент и да ме е харесал. Добре, но аз защо не съм го забелязала? Определено си заслужаваше.

Протегнах се към бара. Поздравих Шюкрю. Извади отдолу моя „Върджин Мери“ и ми го подаде. Доближи максимално лицето си към мен и заговори, без да чуят другите:

— Чака те откакто отворихме. Не обърна внимание на никого. Вуслат доста го сваля, той въобще не се заинтересува. Отказа и на Айлин. През цялото време питаше за теб.

Обърнах се и отново изгледах костюмирания. В едната си ръка държеше сода с лимон, което показваше, че има наклонност към здравословни питиета, а другата му ръка беше в джоба. Подсмихваше се срамежливо и ме гледаше. Щом ме е чакал толкова часове, можеше да бъде по-приканващ. И на мен ми се иска да бъда съблазнена. Усмихвайки се така срамежливо, почти играеше роля на Гари Купър.

Добре, във филма „Любов следобед“ Гари Купър беше съблазнил Одри Хепбърн с такъв поглед, но нито аз съм Одри, нито той е Гари Купър. Аз искам повече. Освен това хората на неговата възраст дори не знаят кой е Гари Купър.

Поздравих го с поглед и понечих да тръгна към залата. Така или иначе, имаше още един човек, който ме чакаше, и ми беше интересно кой е той. Костюмираният стоеше точно пред мен. Трудно щях да мина, ако не се поместеше. Вдигнах очи:

— Може ли да мина?

— Може ли да седнем и да поговорим малко? — каза той.

— Тук не е много подходящо място за разговори.

За момент през очите му премина притеснение.

Не трябваше да плаша късмета си още в самото начало.

— Може би по-късно, сега искам да се видя с няколко души — добавих аз.

— Задължително трябва да се видим. Цяла нощ ви чаках.

Така беше по-добре. Но, разбира се, на мен не ми стигаше. Исках да видя и другия, който ме чакаше. Конкуренцията винаги е била хубаво нещо. Освен това отдавна трябва да избираме според житейския си опит, от състезанията до изпитите в университета, от телевизионните канали до рафтовете на супермаркетите… Когато става въпрос за мъже, е валидно същото нещо.

— А сега, моля… — казах аз. Погледът ми е съдържателен. Веднага ме разбра и се отмести. Обади се зад гърба ми:

— Ще чакам да се върнете.

Усещах, че ме проследява с очи. Слях се с навалицата, целувайки се с момичета по пътя.

Дансингът беше пълен. Някои младежи демонстрираха стъпките, които бяха научили у дома, преди да дойдат. Макар да нямаха много зрители, това не им пречеше да продължат упорито шоуто си цяла вечер. Беше на мода през летните нощи да си събличат горните дрехи. Сваляха измокрените от пот тениски и демонстрираха телата си, повечето от които бяха хилави. Между тях се появяваха и добре сложени, тренирани фигури. Такива ги заглеждахме. Особено ако умеят и да танцуват малко секси, момичетата веднага минаваха на промоция, дори отиваха безплатно.

Един от тях бе Явуз и пак беше на дансинга. Тялото на момчето си беше хубаво, за бога. Не беше с напомпани мускули. Коремните мускули бяха на плочки като тава с баклава. Нямаше и грам мазнина. Имаше равномерен, бронзов тен. Беше изпотен и това го правеше по-привлекателен. Човек изпитваше желание да го докосне. Явуз знаеше всичко това и си танцуваше, като че ли е сам, без дори да се оглежда. Дънките му бяха с ниска талия, както беше модерно. Под пъпа му се разпростираха косми. На места се виждаше дебелият ластик на боксерките му. Някои момичета се побъркват по боксерки, а някои все още си падат по снежнобели чорапи. Казваха: „Колко чист младеж“. Особено ако белите гащи са без петна, го разказваха три дни.

Точно зад гърба си усещах погледите на моя Гари Купър. Направих усилие да не се обърна. Заговорих се с тези до мен.

Гледах към седящите на масите от другата страна на дансинга. Клиентите на средна възраст и над нея не танцуват. Само наблюдават. По традиция от публичния дом гледат танца на момичетата и избират. Поръчват на масата плодове, ядки и оставят добри пари. Накратко, раздават го тежко. Изведнъж видях сред тях таксиметровия шофьор Хюсеин. Очите ни се срещнаха. Усмихна се. Направих се, че не го забелязвам. Концентрирах погледа си в една точка и се втренчих, без да виждам нещо определено. Махна с ръка. На масата му беше Мюжде от нашите момичета. Беше се кръстила така на Мюжде Ар, когато бе на мода. Тогавашните й дълги черни коси сега бяха червени. Имаше проблеми с килограмите. Постоянно беше на диета. За бога, може ли да има дебел травестит? Мюжде беше такава. Убеждаваше себе си и тези, които й вярваха, че е закръглена като риба.

Значи, Хюсеин е тук. Не работи на стоянката, а е тук! Почувствах ярост, която не знам как да нарека. Никой от нашата стоянка, дори от собствениците на бизнес в квартала не беше идвал тук досега. В крайна сметка той бе дошъл като клиент. Нямаше какво да му се каже, но все пак ми стана малко тъпо. Очаквах да дойде тук заради мен. След като ме сваля толкова време, нямаше как да бъде извинен, че вместо мен е седнал с дебелата Мюжде. Не може някой, който харесва мен, да харесва и нея. Това си беше явна обида. Безсрамник!

Ако другият, който е питал за мен, е Хюсеин, загуби си шансовете тотално! Но не може да е той. Джюнейт го познаваше. Ако чакащият бе Хюсеин, той щеше да ми каже още на вратата. Хюсеин много пъти ме е оставял в клуба. Джюнейт винаги го е виждал, дори от време на време се поздравяваха. Значи, сред навалицата имаше още един мой почитател.

Развързах шалчето на врата си и го увих още по-добре. Ако сядането с пълната птица Мюжде на една маса е напук, и аз мога да правя напук. И то с най-добрия. И ако ще го правя, трябва да е веднага. Ако се забавя, няма да има стойност. Който и да е другият ми почитател, нека да изчака малко. Можех да избирам между Явуз или Гари Купър.

Вероятността Явуз да ми се върже беше малка. Когато започна да идва тук, беше опитал и при мен веднъж. Но аз не мога да бъда съблазнена като другите момичета и да обслужвам безплатно клиентите на клуба. Ако се запознаем вън, е възможно. За удоволствие. Това е друг въпрос. Тук се считам шеф и не бих искала да давам пример за неща, които не одобрявам в момичетата. Елементарен въпрос на принципи.

Фенът ми, приличащ на Гари Купър, беше точно зад мен. Можех да се обърна, да го хвана под ръка, да преминем заедно през дансинга и да се настаним на някоя маса. Беше висок, симпатичен и единственият млад костюмиран човек наоколо. Със сигурност щеше да привлече внимание. Освен това не се налагаше и да се мъча, стоеше до мен готов и чакаше.

Спрях се на костюмирания. Обърнах се, да, той беше точно зад мен.

— Да потанцуваме? — казах аз.

Отначало не отговори. Не обичам да ми отказват. Особено в моя клуб, въобще не обичам.

— По-добре да минем на някоя маса — предложи той.

Хвана ме под ръка, имаше намерение да заобиколи дансинга. А трябваше да минем точно през средата, за да ни видят всички.

— Как се казваш? — попитах го.

— Сюлейман — отвърна той.

— Приятно ми е.

Довлякох го до дансинга. Изглеждаше малко напрегнат. Помислих си, че ако му е за първи път и ако наистина ме харесва, е нормално да е напрегнат. Преминах през дансинга по възможно най-игривия начин с бавни крачки, хваната от ръката на Сюлейман. Бялата му риза фосфоресцираше точно като роклята ми. Блестяхме. Бях сигурна, че Хюсеин ни наблюдава. Настанихме се на масата в дъното, без да поглеждам към него и се правех, че съм отдала цялото си внимание на Сюлейман.

Масите в дъното не бяха предпочитани, защото не се виждаха добре и нямаха изглед към дансинга. Освен това бяха и по-безшумни. По принцип се използват за проверка на дрога, пазарлък или усамотяване. Дансингът беше пълен и затова тези маси все още бяха свободни.

Сюлейман отдръпна и държа стола, докато седна. Много ми хареса. Напоследък у мъжете не остана учтивост: не да ти хващат стола, дори вратата на автомобила не ти отварят. Всичко това е заради феминистките и лесбийките.

Самият той мина от другата страна на масата и седна. Усъмних се. Боже, за тези неща трябва да сте един до друг. Сядайки, си разкопча копчетата на сакото и издърпа леко крачолите на панталона си нагоре. Седеше изправен. Не се отпускаше. Не беше особено приказлив. Само мен оглеждаше. Аз се облегнах назад, седнах изправена по същия начин. Ако продължава така, тези, които ни видят, ще си помислят, че имаме важна делова среща. Или че е дошла проверка от финансите. Погледнах към масата на Хюсеин. Изглежда се занимаваше с Мюжде. Усети погледа ми и ме погледна. Очите ни се пресрещнаха. Отпих глътка от питието си и се обърнах към Сюлейман с кокетна усмивка.

— За първи път ли те виждам в клуба? — попитах.

— Да.

Изчаках да продължи. Очаквах да обясни откъде ме познава, защо ме харесва. Не продължи. Просто ме гледаше. Но очите му не даваха отговори на въпросите ми. Намирам за привлекателни малко говорещите мъже.

— Май не си много приказлив… — казах аз.

— Да — отвърна отново.

— Не знам дали някой ти е казвал досега, но приличаш на Гари Купър — добавих и обясних, ако евентуално не знае: — Филмов актьор. Стар…

— Знам — прекъсна ме той. — Баба ми все ми го повтаря.

Не майка му, а баба му!

— И дядо ми е приличал — добави той.

И отново се върна към чаровните си свенливи погледи. Или наистина му беше за първи път, или бе изпечен коцкар. Много добре играеше ролята на срамежливия влюбен.

— Добре, какво искаш да направиш? — попитах.

Преди да ми отговори, се почеса по челото. Усмихна се. Зъбите му също бяха хубави.

— Да излезем заедно, да ви заведа някъде.

Усещаше се, че говори тези неща с малко свян. В тъмното не личеше, но разбрах, че е почервенял. Отмести си погледа. А усмивката му след тази реакция ми хареса още повече.

Беше бърз. Но аз не съм толкова лесна хапка. Когато казва, че иска да излезе с мен, очаквам поне малко повече съблазън или желание.

— Още е много рано, току-що дойдох. Знаеш…

— Аз ви чакам от два часа.

Беше прав. След като е чакал мен, а не другите момичета.

— Сега е най-оживеният момент в клуба. Не искам да тръгвам веднага — възразих аз.

— Аз искам — настоя той.

Най-после беше поставил на коляното ми ръката си, която досега не знаеше къде да сложи. Беше я поставил, но ръката не помръдваше.

Въобще не беше казал „моля“. Всъщност това привлече и вниманието ми, и интереса ми.

Имаше някакъв странен чар в желанието му към мен, в това, че ме е чакал два часа, в решителността му да ме вдигне и да ме отведе, както и в този cool стил. Не се натискаше като лепка, както правеха другите. Не беше вулгарен. Казано на езика на клюкарските списания, бяхме като в началото на „връзка на ниво“.

Имам навика да кокетнича. Обичам да го правя. Възбуждах се допълнително от мисълта, че съм в периметъра на погледа на Хюсеин.

— Ако ме искаш на всяка цена, трябва да си малко търпелив и да изчакаш. Аз също дойдох тук, за да се забавлявам.

— После ще те докарам обратно — каза той.

— Къде ще отидем?

— У дома.

— У нас не може. Ако живееш далеч, не мога да дойда, ще отидем на хотел, разбира се, ти ще го платиш — рекох.

Усмихна се престорено.

— Не е особено далеч — увери ме той.

Трябваше да обърна внимание на думата „особено“, но ревността, която изпитвах към Хюсеин, ме беше заслепила. Бях си наумила час по-скоро да докажа нещо. А и човекът си беше хубав.

Вечният ми спасител Хасан се доближи до мен. Пак беше облякъл дънките, които му падаха от задника. Хасан беше толкова мъжкар, колкото може да бъде сервитьор, разхождащ се в травеститски бар, показвайки цепката на задника си. Извиних се на Сюлейман и се обърнах към Хасан. Държах ръцете си опънати и ги сложих върху коленете си една върху друга. Бедрата ми стояха леко наклонени, успоредно едно на друго. А краката ми бяха прилепени. Точно поза на Одри Хепбърн. Щеше да бъде по-хубаво, ако си бях сложила ръкавиците, но нека да има поне един недостатък. Първо примигнах леко с изкуствените си мигли, след което повдигнах веждите си, отворих широко очи и погледнах Хасан с огромна въпросителна и усмихнато лице.

— Не забелязах, че сте дошли — каза той. — София ви търси два пъти. Било важно.

Благодарих му.

— Не забравяйте да се обадите. — Хасан стисна рамото ми, след което реши да си тръгне. Постоянно мислех за Рефик Алтън. Извиних се на Сюлейман и се изправих. Догоних Хасан и хванах за кръста панталона, който се свличаше от задника.

— Откъде е научил Рефик за случая на Бусе? — попитах.

— Аз откъде да знам — каза той.

Не беше убедителен. Пуснах му кръста. Изтупа се и издърпа малко панталона си нагоре.

— Виж — продължих аз, — не ми играй номера! Знам, че приказваш много. Но има неща, които може да се кажат, има и такива, които не бива да се изричат. На Рефик не можеш да му кажеш дори какво си обядвал. Той е мръсник.

Гледаше ме с учудване.

— Аз не съм казвал нищо — рече той.

Не исках да губя време с Хасан, докато моят Гари Купър ме чакаше. Ако отрича, това е нещо, което сам преценява. Естествено, ще дойде подходящ момент. Водата му загряваше. Щеше да направи добре, ако го осъзнае. Отношението на Хасан към този случай и връзката му със София бяха започнали да ме дразнят.

— Предупреждавам те, внимавай — заключих аз.

Когато се върнах при Сюлейман, неговият коментар беше кратък:

— Вижда му се задникът.

— Сега е модерно.

— Не е за мен.

— Защо, нямаш ли доверие на задника си?

Шегата ми отиде напразно. Сюлейман дори не се засмя.

— Какво общо има това? — отговори той. — Не е необходимо да демонстрирам всичко, на което имам доверие.

Можеше да го попитам с ехиден тон „на какво имаш доверие“, но оставям този тип елементарни неща на другите момичета. Не е моят стил.

Ръката на Сюлейман започна да се движи неуверено по коляното ми. А Хюсеин ме наблюдаваше отдалеч. Щом забеляза, че го гледам, се обърна отново към Мюжде. Посвоему той също ме караше да ревнувам. Човек без усет, какво може да очакваш.

— Виж, скъпи — казах аз. — Не мога да остана задълго в ранен час. Но щом си чакал толкова…

Сюлейман вече беше на крака. От седнало положение изглеждаше и по-висок.

— Аз ще докарам колата. Тук не можах да намеря място за паркиране. След петнайсет минути ще те взема от входа — рече той.

— Виж, скъпи — казах отново, — ако имаш нестандартни желания, няма да стане.

Постави ръката си на рамото ми.

— Нямам.

Странно е, но тези, които имат различни желания, по принцип си казват. Искам така или ще направя иначе. Този не беше и от тях.

— Аз не мога да чакам на входа, ти, когато дойдеш пред вратата, ми изпрати съобщение. Този на входа се казва Джюнейт.

— Добре — рече той и прати въображаема целувка на бузата ми, да, на бузата ми, след което си тръгна. Останах неподвижна на мястото, където седях.

Реших да се обадя на София, докато чакам. Да видим сега какво ще каже, за да ми обърка мислите. Намерих Хасан и взех от него телефона на София. Знаеше го наизуст. Това също ми се стори странно. До вчера твърдеше, че не може да открие адреса на дома й, нямаше представа и за номера й. А сега го каза наизуст. Качих се на горния етаж, в офиса. Затворих вратата и прозореца, гледащ към залата. В противен случай от тази музика беше невъзможно да се чуе не телефонът, ами дори и собственият ми глас.

Набрах номера. Отсреща беше София.

— Здравей, София, аз съм — казах. — Търсила си ме.

— Знам какво правиш — започна тя. — Предупредих те да не се замесваш. Но ти се поставяш в центъра на работата. — Пак говореше накъсано.

— Какво съм направила? Какво знаеш…

— Че си отишла в дома на майката на Бусе, че си разхвърляла наоколо. Какво си намерила?

Стана ми любопитно откъде е научила всичко това, но какво значение имаше. Дебелата съседка може би е разказала, домът може би се наблюдаваше, може би и аз бях наблюдавана. Всички тези опции носеха точки. Но откъде можеше да знае тя какво съм намерила?

— Какво съм намерила ли? — попитах аз. Когато не се гледаме лице в лице, успявах да запазя увереността си. Гласът на София не ме потискаше толкова, когато не я виждах.

Телефонът издаде звук на смях, който създаваше чувство на синтетика.

— Ти знаеш по-добре. След като търсиш. — След това тонът й стана сериозен: — Трябва веднага да ми дадеш каквото си намерила. В противен случай положението ще излезе от контрол. Само така мога да те защитя.

— Кълна се, нямам нищо — отвърнах аз.

— Ще съсипеш и себе си, и мен. Постъпваш глупаво. Недей. Тези са сериозни. Няма никаква шега в тази работа. Дай ми веднага всичко, което си взела. Знаят, че е у теб.

— Но у мен няма нищо — настоях аз. — Когато влязох, домът вече беше разхвърлян, целият беше претърсен.

— Престани да играеш игрички с ума си, голям е колкото бълха! — Беше изрекла тези думи с най-мъжкия си тембър. Затрудних се да я позная. Бяха изминали години, откакто не бях чувала да звучи по този начин. Тутакси се посъвзе и се върна отново към благородния си глас на дива. — Знаят, че снощи си била там.

— Кои са те?

— Задаваш много въпроси. Това не е правилно. Никак.

— Кои са те? — настоях аз.

— Ако продължиш така, няма да има какво да направя.

— Ти си знаеш — казах и затворих телефона.

Можех да се защитавам сама. Отгоре на всичко действително нямах нито снимки, нито писмо. Само една касета, записана по време на интервю, направено под влиянието на наркотик. Освен това, до каква степен може звукозаписна касета да се смята за доказателство. Благодарение на технологиите беше възможно определен глас да се имитира. Ако не това, бе достатъчно лесно да се вземе един разговор и да се навърже дума по дума по начина, който се иска…

София пак беше развалила нервната ми система. Притежаваше нещо, което вреди на центъра ми за баланс.

Слязох в залата. В началото на стълбището при мен дойде Хасан.

— Говорихте ли със София? — попита той.

— Да! Теб какво те интересува?

— Пак е на телефона. Прекъснала е връзката. Чака. Какво казвате?

— За кое какво казвам?

— Ще говорите ли?

— Кажи й, че съм излязла…

— Няма да повярва… — докато изричаше това, го съпроводи с определена мимика, която си личеше, че е прихванал от момичетата. Присви и отпусна устните си. Не му отиваше. Нещата, които стоят добре на момичетата, са някак странни при момичета в мъжки вид.

— Не преигравай, Хасан — предупредих го. — Измисли нещо. Няма да говоря.

— А, вие си решавате! Защо се ядосвате на мен! — Обърна се и си тръгна, опитвайки да вдигне смъкващия се панталон.

След като приключа с господин Сюлейман, си заслужаваше да помисля надълго и нашироко върху случая със София. Освен това положението на Хасан също беше мътно. Какво му ставаше? Змия ли съм хранил в скута си? Какво е това подкрепяне на София? А и интересът му към случилото се с Бусе?

След като дори София е изплашена, значи положението наистина е сериозно. Скачането им срещу мен, и то напразно, означаваше замесване в беля.

Погледнах към вратата, на която имаше раздвижване. Група от пет-шест души влизаше вътре. Отпред бяха Суат и новата му приятелка манекенка. Бяха като Лаурел и Харди. Веднага зад тях идваше Махмут. Махмут Гюрсел с големия инструмент, ексхибиционистът, пианистът вокалист, който чука Бусе по яхтите. Ето това беше чудесно. Всички, на които чух имената в касетата, която изслушах, се появяваха един по един.

Този човек не посещаваше нашия клуб. Със сигурност имаше някаква причина да дойде. Суат едва ли би го довел ей така, без причина. Не беше трудно да се разбере по следите на какво е Махмут. Но не може да знае, че съм слушала касетата. Кога беше научил? Как беше разбрал?

Изглеждаше напрегнат. Според мен, това напрежение не се дължеше само на влизането му в травеститски клуб. Хасан ги посрещна. Целуването му със Суат и приятелското му здрависване с Махмут ме разстрои. Имаше нещо в Хасан. Не знаех какво е то, но щях да го открия. Манекенката беше красива и бе като лед.

Другите двама не ги познавах. Не се знаеше кой какъв ще излезе, но изглеждаше, че от тези за нас няма полза.

Джюнейт ми махаше с ръка от вратата, която се беше опразнила. Явно господин Сюлейман беше дошъл да ме вземе. Искаше ми се да не се срещам с Махмут и Суат. Не бях в състояние да се занимавам с въпросите им и с двусмислените им погледи, опитващи се да разберат какво знам и какво не знам. Клубът, който в други моменти ми се струваше голям, сега изглеждаше като една малка шепа. Нямаше как да избягам.

Отидох направо при тях. Прегърнахме се и се целунахме със Суат. Направи ми комплимент заради облеклото. Който разбира, разбира. Въпреки че с Махмут официално не се познавахме, като мениджър на клуба нямаше как да не знам кой е. Достатъчно известен беше.

— Добре дошли — казах аз. — Колко е хубаво да ви види човек тук.

Хвана ръката ми, дръпна я към себе си и я стисна. Погледите му щяха да ме изядат.

— Удоволствието е за нас — отвърна той.

Вдишвайки, правеше така, като че ли дърпа навътре целия ми аромат. Все още държеше ръката ми. С една дума, човекът беше вулгарен. Даже беше отвратителен.

— Моля да ме извините, трябва да изляза. — Издърпах ръката си. — Имам среща, за която дори закъснявам. Ще ви очакваме отново.

Опитът за възражение на Суат беше доста изкуствен, но яростта в погледите на Махмут си заслужаваше да се види. Беше като дете, лишено от любимата си играчка. Беше изпуснал възможността.

Дори и да не бях чула как се оплаква зад гърба ми на Суат, аз го знаех. Прекосих навалицата и напреднах, поклащайки се, към вратата.

23

Отпред чакаше черен фолксваген пасат със затъмнени прозорци. Джюнейт отвори вратата и аз се качих в най Одри Хепбърн вида си. Първо наместих бавно бедрото си, после вкарах вътре краката си, като ги държах успоредно. Джюнейт ми намигна, докато затваряше вратата на колата. Има навика веднага да наизустява номерата на колите, в които се качвам. За всеки случай. Всъщност прави това за всичките момичета. Само че, понеже при другите броят е много голям, тях не се опитва да ги помни, а ги записва някъде. Това е елементарна мярка за сигурност, която съм измислила и въвела като практика.

Сюлейман беше на волана с поставен предпазен колан. Предупредителният сигнал звънеше непрестанно.

— Поставете си предпазния колан, моля — каза той.

Направих го. Звукът спря. Потеглихме.

— Забавихте се — рече той.

— Тъкмо излизах, и дойдоха някои важни гости, с които се наложи да се позанимавам малко — обясних аз. — Извини ме. Надявам се да не съм те накарала да чакаш много.

— Не, не — каза той. — Не съм чакал много. След като съм чакал вътре повече от два часа, какво са няколко минути.

Не отделяше очите си от пътя. С натискането на едно копче заключи вратите автоматично.

— Защо ги заключи? — попитах аз.

— За сигурност — поясни той.

Стана ми любопитно от кого и защо трябва да сме в безопасност. Не казах нищо. Щом като не обича да говори, и аз няма да говоря и ще мисля. Поставих си ръката върху неговата, която беше на скоростния лост. Обърна се към мен и се усмихна. Чаровен беше, в ранен час отивах на една кратка работа. Освен това карах смахнатия таксиметров шофьор Хюсеин, който беше в клуба, да ревнува. Иначе и момичетата, и служителите знаят, че аз не си падам много по излизането на работа.

Не беше пуснал музика. А имаше скъпа стерео уредба. Чуваше се само шумът от климатика. След такситата без климатик, в които се качвах по цял ден, усещах приятна прохлада. Изживявах лукса, който вярвах, че заслужавам. Отрекох се от изправения стоеж на Одри Хепбърн в поза „глътнала точилка“ и се размекнах в седалката, на която седях.

Вдигнах си дланта от ръката му и я поставих на крака му. След момент на изтръпване отново се обърна към мен с флиртуващата усмивка:

— Не сега.

Приех го с уважение. Колата трябва да се кара внимателно, при положение че толкова често стават катастрофи. Отдръпнах си ръката.

Караше динамично. Нямаше резки спирачки или натискане на газта. Движехме се, като че ли течем. Напредвахме от Долапдере в посока на Околовръстното.

— Добре, къде отиваме? — попитах аз.

— Има човек, който иска да говори с вас.

Ето това се казваше новина бомба.

— Не те разбрах.

— Има един човек, който иска да разговаря с вас. Водя ви при него. — Не отделяше очите си от пътя и ръцете си от волана.

— Я чакай! — казах. — Кой е този, който иска да говори с мен? Защо сам не дойде?

— Не може да дойде. Нямаше да е удобно. Затова изпрати мен.

Нямаше много вероятности. Сюрея Еронат или мафиотите изнудвачи на София. Не беше нужно да се споменават имена и да се създава напрежение. Но който и да е човекът, не можеше да се каже, че е добра новина. Всъщност и двете вероятности можеха да доведат до елиминирането ми, което можеше да стигне до елиминирането ми от живота.

— При кого отивам тогава? — попитах аз. — С кого ще се видя?

— С шефа ми…

Това беше ясно. Но нямаше никакви знаци кой е този шеф. Междувременно излязохме на Околовръстното, преминахме го и завихме по черен път към Кемербургаз.

— Това го разбрах. Кой ти е шеф?

— Когато стигнем, ще видите. Не е моя работа да обяснявам.

— Добре, какво ще говори с мен?

— Нали ви казах, че не е моя работа да обяснявам. Той ще ви обясни каквото трябва. Моето задължение е само да ви взема и да ви заведа по сигурен начин при него.

Помислих със скоростта на светкавица и казах като гръмотевица:

— Аз няма да ходя никъде. Спри веднага!

Както се случва във всеки един филм и роман, той не спря. Само се изсмя с половин уста. Очевидно не бе от хората, които биха действали по думите на превзет травестит. И да спре, не бях в състояние да сляза на тъмното и безлюдно място, на което се намирахме, почти в планината.

— Спри! — повторих. — Веднага ме върни обратно.

— Успокойте се — рече той.

— Казвам ти веднага да спреш.

Отново не спря. Вместо да спре колата, се протегна към кръста си и хвана пистолета си. Ето, това беше достатъчно, за да премина в действие. Без да се съобразявам, че се движим с висока скорост, го хванах за ръката и с бързо движение я извих.

Погледна ме учудено, но не издаде дори и звук. Без да му дам възможност да разбере какво е станало, го ударих с опакото на ръката си по носа, точно под веждите. Издаде едно дълбоко „ахх“ и махна крака си от педала на газта. Започнахме да набираме скорост по някакъв наклон. Халосах го ефектно още веднъж зад ухото и възползвайки се от замайването му, се опитах да взема пистолета от кръста му. Хвана ми ръката. Беше силен. А трябваше да се превива от болка. Със свободната си ръка се помъчих да отворя вратата. Беше заключена. Трябваше да натисна някое от приличащите си копчета, които се намираха на таблото между нас. Но кое да натисна? И как щях да го направя?

Вкарах пръста си в дясното му око, за да спечеля време. Това нямаше да го ослепи, но няколко дни щеше да го боли, когато се опитва да движи очите си. Извика. Естествено, че ще вика. Това причинява сериозна болка. С последни сили ме пусна и с ръка си затвори окото.

— Мамка ти и педал! — изсъска той.

Започнах бързо да натискам всяко копче на таблото. Порочно с лявата ръка натисках всички копчета, а с дясната постоянно се опитвах да отворя вратата.

Заряза окото си и отново се вкопчи в лявата ми ръка. Държеше здраво. Вратата ми се отвори. Със свободната си ръка му нанесох по врата още един замайващ удар. Главата му клюмна напред и се удари във волана. Най-после ме пусна.

Все още се движехме. Яката ми горила господин Сюлейман веднага започна да се съвзема. Честно казано, притежаваше забележителна издръжливост. Нямаше какво да мисля повече. Скочих от колата. Бяхме пробвали това в обучението по отбранителни изкуства. Бяхме научили техниката. Но на живо беше различно. Заболя ме. Имаше доста голяма разлика между обмислен и планиран скок с маратонки и анцуг и скок с боси крака и рокля.

Скочих и се претърколих край мантинела с чакъл и оттам паднах в трънливи храсталаци. Пасатът наби рязко спирачки, преди да е изминал и десет метра.

Той започна да ме преследва. Беше абсурдно да очаквам да ме забрави и да продължи по пътя си. С роклята си в бебешко синьо бях като фенер на лунна светлина. Бе безполезно да опитвам да се крия. Можех да се справя с него на открито вместо в тясната кола. Ако не извади оръжие!

Слезе и тръгна към мен с пистолет в ръка, залитайки.

На пътя нямаше нито една кола. Значи тази навалица, истанбулският трафик, в такива моменти изчезва, приключва. Къде бяха сега тези, които задръстваха пътищата с часове? Бях съгласна само на една кола, микробус, автобус, дори и камион. Нямаше никого, също като в договорката: „Падне ли ти панталонът и покаже ли се задникът ти, то ластикът на гащите ти непременно ще има дупки на девет места.“ Трябваше да се справя сама.

— Не стреляй! — изправих се на мястото, където стоях, и вдигнах ръце.

— Ти луда ли си! — извика той. — За малко да ми извадиш окото.

— Извинявай — казах. Трябваше да се държа кротко, докато не го сломя.

— Ела тук! — нареди той.

Можех да го придърпам към храстите, обяснявайки, че съм се контузила при падането, и да го помоля за помощ. Но щеше да е трудно да се бием в храстите, между тръните. Предпочитах да излезем на пътя и да го оправя върху асфалта. Така и сторих. Навих си роклята и с две движения излязох на пътя. Посочи колата с пистолета в ръката си.

— Качи се като човек и да тръгваме.

Оръжието беше насочено към мен. Трябваше да внимавам, когато се доближавам до него. Куцах, като че ли съм си изкълчила крака, и напредвах бавно. Със свободната ръка си търкаше окото.

— Заболя ли те много? — попитах аз.

— Мъжете не ги боли — измънка той.

Разстоянието помежду ни беше по-голямо от това, което мога да премина с един скок. Не знаех колко е бърз при използване на оръжие. Не си струваше да рискувам. Ако стреля, докато аз скачам, ще бъде точен: ще ме убие. Първо трябваше да се справя с пистолета. Затова между нас трябваше да има една ръка разстояние. Направих още две малки крачки, като си влачех краката. Да, вече бях достатъчно близко.

— Май си навехнах крака — казах и се наведох. За добър скок човек трябва малко да се наведе. Не се усъмни.

— Сама си го изпроси — заяви той.

Още преди да е завършил изречението си, получи здрав десен шут право в лицето. Веднага след това последва и вторият ритник. Замая се достатъчно.

Скачайки, смених крака и първо го ударих с петата си в лявото коляно. Едновременно с това със същия крак му стоварих и един здрав ритник в слабините. Преви се на две. Събрах ръцете си и нанесох удар върху врата му. Хванах ръката му, в която държеше оръжието, и я издърпах, вдигнах я и я ударих два пъти в коляното си, за да падне пистолетът. Със същото коляно го халосах и по лицето. Просна се на асфалта.

Наведох се и взех от земята пистолета. Всъщност не трябваше да го правя. Лежеше, но не беше загубил съзнание. Протегна се и хвана глезена на десния ми крак. Изгубих равновесие. Паднах до него. Нека, пистолетът вече бе у мен. Опрях го в носа му. Повдигна главата си и погледна към оръжието със здравото си око, след което припадна.

Това беше и добре, и зле. Беше добре, защото се бях спасила от тази беля. А беше зле, защото не получих възможност да го принудя да говори. А си бях представила как го разпитвам, като опра пистолета в носа му, и как всичко изведнъж се изяснява.

Можех да седна с оръжие в ръка и да го чакам. С неговата сила на бик, след малко щеше да се съвземе. И щях да довърша работата с разпита.

Можех също да го оставя и да си тръгна. Това означаваше да пуснат повече хора по петите ми. Сега беше дошъл един, следващият път щеше да бъде армия.

Все още се намирах върху асфалта на някакъв черен път. Не беше много подходящо място за обмисляне на вариантите. Освен това изгорелите газове от все още работещия двигател идваха в лицето ми. Повдигна ми се.

Нямаше нужда да поемам повече пушек и да припадна. Ударих силно по врата Сюлейман още веднъж, за да не се съвземе веднага. Просна се здраво на земята. Лежеше отпуснат, сякаш се освобождаваше от умората, натрупана през дните.

Сложих пистолета на кръста си и набързо го претърсих. Нямаше друг пистолет. В джоба на сакото му попаднах на мобилен телефон. Ако е включен, можех да се добера до запаметените телефонни номера и хората, с които е говорил последно. Извадих го и проверих. Беше изключен. Нямаше как да го включа, без да знам пинкода. Особено тук. У дома с необходимото оборудване нямаше да ми отнеме много време. Затиснах и него в широкия си колан.

Взех портфейла му. Личната му карта беше на името Сюлейман Бахаттин Айдън. Личеше, че е взел имената и на двамата си дядовци. Беше на двайсет и седем години. Роден в Истанбул. Шофьорската книжка беше на същото име. На снимката беше излязъл с бебешко лице, опитващо се да гледа строго. Имаше доста пари и две кредитни карти от различни банки, едната от които „Голд“. Взех всичките пари, защото вярвах, че съм си ги заслужила. Щяха да покрият само цената на роклята ми от италиански лен, но както и да е.

Когато започна да мърда, естествено, отново получи удар във врата. И отново се отпусна. Отпускането е изключително важно за тялото. Ако умеем да се отпускаме както трябва, за кратко време можем да си починем много добре. Между другото, множество физически болки и страдания, дори и болести се появяват заради липсата на отпускане. Като се сетя как стоеше и вървеше изправен като колче в клуба, си помислих колко полезно е за него това отпускане и по този начин преодолях чувството за вина, което вече изпитвах.

За всеки случай му свалих колана от кръста и му вързах ръцете. При нормални обстоятелства само с един от ударите, които получи по врата, трябваше да остане в безсъзнание поне двайсет минути. Но този наистина беше невероятно силен. Въобще не усещаше острите удари. Веднага си отваряше очите, тоест здравото око, и се надигаше.

Имаше добър рефлекс за възстановяване и съвземане, както и невероятна физическа воля. Личеше си, че е преминал през отлично и дълго обучение. Оценявах го вътрешно.

Оставих го зад колата и започнах да бъркам в жабката. Талонът и застраховките бяха изрядни. Регистрирани бяха на негово име. Накратко, нямаше никаква допълнителна информация, която да ми свърши работа. Започнах да се смея, когато открих пакет презервативи, скрити в жабката. Наблюдавах го, оставих вратата отворена и седнах в автомобила. Държах пистолета. Огледах се: роклята ми беше разкъсана. Имах драскотини и малки рани по голите си ръце и крака. Щом ги съзрях, започна да ме боли. А преди това не ги бях усетила. Мръсотията не я броях. Цялата бях в прах. Пуснах една сочна псувня.

Нямаше нужда да чакам тук. Този човек с ината и волята си нямаше да проговори, колкото и пистолети да опирах в носа му. И той, и аз бяхме сигурни, че няма да го убия. Можех да посмея най-много да стрелям в краката му, за да го сплаша.

Погледнах към оръжието в ръката си. Целият бе с отпечатъци от пръстите ми. Изтрих го хубаво навсякъде със скъсаната си рокля и го наврях в жабката.

Спрях двигателя, който все още продължаваше да работи. Взех ключовете. За всеки случай изтрих пръстовите си отпечатъци от волана, жабката и вратата.

Отидох при Сюлейман. Беше легнал по лице и спеше сладко. От устата му бяха потекли на земята малко кръв и лиги. Устните му бяха разтворени и целуваха асфалта. Побутнах го с крак. Не помръдна. Не можеше да е умрял, но все пак се наведох и проверих главната аорта, пулсираше нормално. С тази сила само за няколко дни щеше да възвърне стария си вид.

Отново изредих възможностите си: А — да го изчакам да се съвземе и да се опитам да го накарам да проговори. Тази опция я бях елиминирал още преди малко. Б — да взема колата, да го зарежа и да си отида. В — да оставя и колата, и него и да си тръгна сама. Помислих, но не можах да открия опция Г.

Нищо не ми пречеше да взема колата и да си тръгна, като го оставя там. Проблемът беше какво ще правя с колата после. Освен това не си носех и шофьорската книжка, този вариант не беше особено удачен. Трудно щях да се измъкна от евентуална проверка. Докато оставям автомобила — където и да го оставя, — можеше да се появи някой, да ме види и да ме разпознае.

Вариантът да си тръгна сама беше добър като идея. Пък и бе доста кинематографичен: да хвърля с гордо движение в храстите ключовете на колата, за да не може да ме проследи веднага, и да повървя през нощта към магистралата с превърналото се в парцал облекло на Одри Хепбърн. Но това налагаше ненужни усилия и умора. Не беше лесно да се чака на автостоп на такова място, където не минаваше нито една кола и спокойно можеше да се нарече пущинак. За да стигна до Околовръстното пеша трябваше време. Нямах намерение и не бях в състояние да го направя. Изпитвах болка заради неумелото ми падане.

Освен това, ако изляза на Околовръстното и се кача на автостоп, нямаше как да очаквам нещо добро в този час. Изключено бе да ме свалят от колата, в която съм се качила, без да ми искат други неща.

Подбутнах отново с крак Сюлейман. Помръдна главата си. Да, ето че дори се съвзема. Реших да се консултирам с него.

— Според теб какво трябва да направя? — попитах. — Не мога да преценя дали да си тръгна с колата или без нея. Ти какво ще кажеш?

Поотвори здравото си око и рече:

— А?

Повторих въпроса си:

— На майка ти п… — Всъщност се опита да го каже. Защото устните му все още бяха залепени за асфалта, а аз натисках главата му с десния си крак. Не ми допада да се говори за майка ми, особено пък по този начин. Забранените места на майка ми не засягат други хора. Натиснах здраво с крак и бузата му се сплеска. Устата му се превърна в рибешка.

— Невъзпитан тип! — възкликнах. — Ти го пожела… — Повдигнах крака си и му забих един елегантен шут в главата. Отново загуби съзнание.

Извадих белите сатенени ръкавици от колана си и си ги сложих. Увих шала на главата си. Качих се в колата, запалих двигателя и потеглих.

24

Не можех да се върна в клуба в този вид и с това настроение. Трябваше да оставя някъде колата и да се прибера у дома. Пътят беше отворен. Отидох направо на площад „Таксим“. Реших да оставя пасата на паркинга на Културния център „Ататюрк“. Там можеше да остане дни наред. Освен това през почивните дни там има много хора, които влизат и излизат, и служителите на паркинга трудно щяха да ме запомнят.

Взех квитанцията за влизане в паркинга, без да свалям много прозореца, след което паркирах колата някъде по средата, за да не се набива на очи. Не можах да преценя дали да взема ключовете, като слизам, или не. Можех да я оставя, без да я заключвам. Който я намери, щеше да си я вземе. А така! Щеше да стане открадната кола. Или сами щяха да я намерят. Сюлейман, шефът му и други, които съществуваха. Реших, че, така или иначе, имат резервни, и взех ключовете, но все пак не заключих пасата.

Повървях до предната част на паркинга, за да не ме види никой, и излязох покрай стената на Културния център. Спрях първото такси и се качих.

Шофьорът беше млад. Погледна внимателно облеклото ми, докато се качвах.

— Добре ли си, госпожо? — попита.

Естествено „госпожата“ бях аз.

— Благодаря — казах. — Не беше нещо особено, паднах.

— Но си паднала лошо. Няма ти нищо, нали?

— Не. Благодаря. Само ми се скъса роклята при падането.

— Казват, че падащият няма приятел — пошегува се той.

След това се засмя на шегата си. Щом спря да се смее, може би от непоносимост към тишината веднага включи радиото. Не бях в състояние да се карам за това каква музика да пусне и колко високо да увеличи звука. Докато стигнем до нас, по принуда изслушах разговора по телефона с един лишен от способност да говори диджей относно песента, която ще пусне.

Платих таксито с парите на Сюлейман. Набързо влязох у дома. Още с влизането си започнах да се разсъбличам, без дори да пусна осветлението. Отидох в банята, оставяйки по нещо от дрехите навсякъде, където минавах.

Душът ми се отрази добре. Тръните бяха одраскали краката ми повече, отколкото очаквах, но не ги бяха наранили много. Тоест нямаше кой знае какви рани. Съдейки по зачервените места, доста места щяха да посинеят. Лявата ми ръка, която Сюлейман хвана и стисна, беше сред тях.

Веднага си направих компрес с лед. След това се превързах. По лицето ми липсваха щети. Това беше важното. С подходящи дрехи всичко можеше да се покрие.

Или при падането, или при някое от движенията бях навехнала дясното си рамо. Болеше ме. Намазах се с болкоуспокояваща помада, която си бях купила от Далечния изток.

Чувствах се добре, бях гладна. Порових в хладилника и намерих един натурален шоколад. Винаги съхранявам шоколадите в хладилника, за да бъдат твърди. Започнах да ям с апетит.

Трябваше да се обадя в клуба. Всички трябваше много да внимават, начело с Джюнейт. Ако някой поиска адреса ми, на никого не биваше да се дава, дори ако го иска баща ми. Изведнъж забелязах, че телефонният секретар, който бях изключил, за да слушам касетата, все така си стоеше несвързан. Свързах го с апарата. Все още имаше пет съобщения за изслушване. Да, тях не ги бях изслушал и преди това. Но първо се налагаше да се обадя в клуба.

Хасан вдигна телефона. Започна да разказва, без да ми даде възможност да говоря. Дрънкало.

— София се обажда на всеки пет минути. Пита дали си се върнала. Търсила те у дома и не успяла да те открие. До гуша ми дойде, не мога повече! Колко упорита била тази жена. Побърках се.

— Добре е станало — казах аз. — Сам си го изпроси. Сега ме слушай внимателно…

Връзката между София и Хасан вече беше започнала да губи вкуса си. Разказах му какво ми се е случило, без да навлизам в излишни подробности. На Хасан не трябваше да му се разказва всичко, без да му се издърпа здраво ухото. По някое време щях да го подложа на сериозен разпит. Но не тази нощ!

Добавих, че ако ми е удобно, ще отида при тях, но вероятността за това е малка.

— Съжалявам за случилото се. Имаш ли нужда от нещо? Ако искаш, веднага ще дойда? Или да изпратя някое от момичетата?

Не, не исках сега да се занимавам и с любопитството на Хасан. Затворихме.

Започнах да изслушвам съобщенията на телефонния секретар. Първият не беше казал нищо. Това е най-омразният ми стил. След като няма да говорят, защо чакат да се включи телефонният секретар. Не е задължително на всяка цена да има литературно съобщение, кажи кой си и защо ме търсиш, това е достатъчно. Не е ли така? Ако е толкова вулгарно, че не може да се каже по телефона, може да се намекне нещо и да се затвори.

Второто съобщение беше от Хасан. Беше опитал да научи кой иска да вземе трупа на Бусе: били нейни роднини. От желаещите да получат тяло не се изисквало регистрация, затова не знаели кои са и по каква връзка са й роднини. Добре, пак нямаше нещо ново.

Третото съобщение беше от Али. Задаваше въпроси за един куп незначителни подробности. Трябваше да спра съобщението и да си записвам. Не можеше да се очаква да запомня наведнъж всичко, което питаше той. Така и направих. Следващото съобщение също беше от него, защото това, което искаше да каже и да попита, не се побираше във времето за едно съобщение. Записах си всичко. Получи се списък на голям лист. Накрая ми пожелаваше „лека и възбудена нощ“.

Последното съобщение отново беше от някого, който не говореше. Натиснах копчето и ги изтрих всичките.

Честно казано, не ми се спеше. Междувременно беше ми омръзнала и тази работа. Какво ме засяга? Да откриват каквото има за откриване. Да го публикуват. Ако ще става нещо, да става. Така или иначе, първо ще се случи нещо, а после ще отмине. Тези, които ще бъдат заличени, ще се заличат, а животът си продължаваше с останалите живи. Най-много до година и следа нямаше да има.

Защо бях обзета от проблема за сляпата майка на Бусе? Сляпата жена беше изчезнала. Беше изчезнала, без да бъде усетена дори и от дебелата съседка, с бузи като неоформени бонфилета, която се появяваше веднага на вратата, дори и при най-малкия звук „трак“, и не можеше да заспи, ако не знаеше всичко до най-малката подробност, и която казваше, че тя „не прави дори крачка навън, без да знам“. Браво на нея!

Освен това, изчезвайки, беше отнесла със себе си и търсения документ — нещо, което за сляп човек си заслужаваше да бъде оценено.

Ако госпожа Сабиха не си е тръгнала сама, а някой я е открил, той също трябва да бъде поздравен. Да отвлечеш съседката под носа на Айнур, без да бъдеш заловен от нея, си беше работа, заслужаваща най-голямата премия. Очакваше се да са взели и снимките, и писмото. Тоест материалът вече беше преминал в ръцете на някого. Било то у мафиотите изнудвачи или у хората на Сюрея Еронат. Какво ме засяга мен?

При това доверието към съседката с дебелите бузи в моите очи намаляваше с всеки изминал миг. В дома й снимката на Сюрея Еронат с мъжа й беше окачена на централно място. Не знаеше за убийството, извършено на горния етаж. Поведението й беше откровено, но би могло да бъде и театър. Или можеше мъжът й, завряният зет да се е забъркал в нещо, без да знае жена му.

Налице са две убийства: Бусе и възрастната съседка; имаше един куп известни лица, като група изнудвачи, Сюрея Еронат, който можеше да накара всеки да настръхне само при споменаване на името му, журналисти, цензори и други. Тези хора бяха преживели връзки, които според тях трябва да бъдат скрити. Отгоре на това и София правеше всичко, за да ме изплаши. Омръзна ми.

Хасан, който се бъркаше във всичко и за когото вярвах, че действията му вече преминават границите на социалното клюкарско любопитство, беше съвсем отделен случай. Въобще не беше правилно да допълва нещата, които знае, и да ги разказва на всеки, когото срещне. Без да има смисъл, само заради дърдоренето си беше намесил и педала Рефик. Отделно и помощта, която се опитваше да окаже на София.

Рефик Алтън засега можеше да бъде забравен. Той беше жалък мръсник. Ще дойде ден и на него ще му дам заслуженото.

Оттук насетне за мен би било забъркване в неприятност и изпадане в нелепа ситуация. Но беше ясно, че на някого му се случва нещо, и затова пускаха по следите ми безполезния младеж Сюлейман. Някой искаше да се види с мен, незнайно защо. Вече не ми се нравеше. Отвсякъде си беше заплетена загадка.

Ето защо не исках да се занимавам нито с дешифрирането на пинкода на Сюлейман, нито с нищо друго подобно. Мен ако ме заболи, филмът приключва. Винаги, във всяко отношение е така. Ако ще в скута ми да е Джон Прюит. Тук също ме беше заболяло. Естествено, за мен филмът беше приключил.

Отново се замислих за ръцете и краката си. Всичките процедури, усилията, които положих, мъченията, на които се подложих, и разходите, които направих през деня, бяха отишли на вятъра. Със сигурност имаше нещо, което се нарича съдба. Намазах се с още малко крем и реших да поиграя на компютъра. Но преди това имах нужда от Бах. Ръката ми отново посегна към „двойните концерти“ (BWV 1060), но исках нещо по-пищно, подходящо за нощта. Подминах сюитите за оркестър и Бранденбургските концерти. До тях на рафта стоеше „Музика на водата“ на Хендел, спрях се на нея. Обичам барока, имам доста голяма колекция. Много добре ми се отразява, особено когато работя на компютъра или след секс. Изпълненията с автентични инструменти действат успокояващо и са леки заради малкото използвани сазове и тяхната структура. Отпускаха и можеха веднага да ме приспят. А изпълненията на съвременните оркестри с огромни състави са много по-зрелищни и тежки, много по-солидни. Големият брой инструменти води до някои подробности, които убягват на ухото. Или стилът на диригента влияе също. Разни такива неща.

Избрах най-модерната, дори малко странна версия на Пиер Буле. Известно е, че човекът е защитник на модерната музика, и то от най-яростните. Доколкото знам, това е единственият му запис на барокова музика. Ларго увертюрата на първата сюита охлади настроението ми. Седнах на компютъра.

Имаше едно-две незначителни неща, които трябваше да извърша за фирмата. Започнах да си играя с тях. Бях преполовил заниманието си, преди да свърши дискът. Щеше да е добре, ако успея да ги приключа тази нощ и утре ги занеса на Али. През седмицата се побъркваше от посещения на клиенти и не можеше да работи, затова имаше навик неделя сутрин да спортува и след това да ходи в офиса, за да работи. Анализите и подпрограмите, които изготвих, му свършиха работа.

Никога не изпращам по интернет такъв вид материали. Сигурността е недостатъчна. Реших да сменя диска и да слушам Сати. Пуснах „Gnossiennes“, което беше най-подходящо за тези часове, и продължих да работя. В стаята се разпростря музика с тръпчив вкус. По едно време ми се допи кафе, направих си и го взех при мен. След като приключих, копирах изготвеното на един диск. Добавих и снимка на Джон Прюит, за да се позабавлявам малко с Али. Според мен, дори и най-големите мъжаги трябва от време на време да гледат снимки на привлекателни мъже. Дори трябва да вземат за пример нещата, които виждат. Не е задължително снимката да бъде гола или в състояние на ерекция, но пък това е според моето предпочитание. Така настроих диска, че когато се инсталира, на екрана първо се появява Джон Прюит. После при всяко преминаване към нов документ отново се появяваше снимката.

Али първо ще се ядоса, а след това ще се забавлява. Понеже не знае как да унищожи снимката, дискът няма да бъде използван току-така, без моята намеса. Подсмихнах се дяволито, докато обмислях тези неща.

Поставих диска в плик с балони от вътрешната страна. Надписах го и го отделих настрани. Сутринта щях да го изпратя по някой шофьор от стоянката. Нямах намерение да ходя лично. Така или иначе, работохоликът Али щеше да стои в офиса до два-три часа.

Започна да ми се доспива. Изключих компютъра с удовлетворение от свършената работа. Опънах се в леглото. Възглавницата все още ухаеше на полицая Кенан. Или на мен така ми се стори. Всъщност беше пълно разочарование, толкова хубав мъж, с истинска мъжка красота, да свърши толкова бързо. Може би се беше превъзбудил от това, че е за първи път с мен. Бях оставила всичко на него и се бях предала в истинския смисъл на думата. И той набързо си свърши работата. Ако дойде пак, ще взема контрола в свои ръце и ще направя нещата по мой вкус. Много бавно и продължително…

Бях чела някъде, че еротичните помисли и фантазии точно преди спане повишават сексуалната мощ и поддържат либидото по-живо. Ето, сега го прилагах.

25

Когато си легна призори, спя до обяд. Най-малкото ми се иска да спя. И за да не ме безпокоят по време на сън, изключвам телефона в спалнята си, а телефонният секретар в хола тихичко си записва съобщенията.

В спалнята имам дебели пердета, за да не може слънчевата светлина да разваля съня ми.

Не може да съм спала повече. Дори вероятно не се бях наспала напълно. Просто ей така се бях унесла. Само се бях поотпуснала малко. Да, определено не бях спала. Звънна се на вратата.

Не очаквах никого. Помислих си, че който звъни, ще си тръгне. Не се получи. Човекът, който си беше сложил пръста на звънеца, нямаше намерение да го махне, докато не отворя.

Бях замаяна от съня. Помислих за вероятностите относно човека на вратата:

А — Джон Прюит — най-предпочитаният вариант за мен, но пък невъзможен. Не си заслужаваше дори да си го мечтая.

Б — някой от моите почитатели — например Кенан. Щях да си легна с него и да продължа да спя. Но ако човекът на вратата беше Хюсеин в пияно състояние, тогава вече щях да го пребия. Ти да ме сваляш, да ме преследваш, да ми правиш номера, да се опитваш да ме възбуждаш; и после да отидеш да си легнеш с първото момиче, което си срещнал в клуба! Нямаше как да стане! При такива условия и заради наранената ми гордост, и защото съм пренебрегната пред травестит с тяло, по-тлъсто от това на риба, Хюсеин си заслужаваше боя, колкото и да не ми харесваше.

В — мафиоти. Като се сетих за тази възможност, очите ми станаха на кристални топки. Да, след Сюлейман, който ми изпратиха снощи, сега може би беше дошла по-голяма група. Ако не отворя вратата, все щяха да намерят начин да я отворят.

Г — може би бяха хората на Сюрея Еронат. Ако искаха да намерят адреса ми, не беше особено трудно. Ако бяха те, това не беше по-добре от вероятността да бъдат мафиотите. Накратко, беше сутрешният ветрец.

Изтръпнах, като помислих за вариантите В и Г. Тутакси елиминирах А и Б. Веднага се увих в завивката и изтичах към вратата.

Започнах да правя глупости. Нямаше нужда в такива ситуации да се поставям в атмосфера на игра за интелигентност и да развивам въпроса. Звънецът не млъкваше. Докато стигна до вратата, сигурно част от съседите ми се бяха събудили, бяха наострили уши и чакаха да разберат кой при кого е дошъл.

— Идвам — обадих се аз. Не извиках високо, все пак това си е апартамент в блок. Не можеше да се очаква да изкрещя посред нощ.

Когато стигнах до вратата, казах „Добре!“. Бутнах резето и погледнах през шпионката. Видях една раздърпана София. Нямаше я сред вариантите. За момент се поколебах дали да отворя, или не. Ако не отворя щеше да продължи да звъни, докато не събуди и последният съсед. Бях се обадила. Явно бе, че съм у дома. Освен това се страхувах от злобата й, ако не отворя. Никога не е ясно кога, на кого и какво би направила София.

Открехнах леко вратата, без да дърпам резето. Присвих и отворих очите си, като в същото време повдигнах и двете вежди до възможно най-високата точка на челото си, за да изглеждам сънена.

— Да…

— Отвори бързо вратата. Отвори — каза тя.

В гласа й имаше авторитет, на който човек трудно можеше да се възпротиви.

Отворих. Бутна ме и влезе. За първи път идваше в моя дом. Не можеше да се сметне за особено добро влизане на някого, който идва за първи път. Нямаше грим, разрошените от фризьора коси бяха залепнали от потта на главата й. Състоянието й не беше плачевно, но бе много близо до това. София никога не можеше да бъде буквално в плачевно състояние. Каквото и да облече, в каквото и положение да е, винаги го носеше с определена гордост. Сега не беше точно така. Бе с панталон, който бих сложила, за да чистя, и опъната на силиконовите й гърди тениска. Не можех да повярвам дори, че има такива дрехи в гардероба си.

Понечих да попитам: какво искаш? Какво има в този ранен час…

Тя първо се огледа наоколо с подценяващ и преценяващ поглед, после се обърна към мен. Беше сигурно, че не харесва вида ми.

— Отиди да си измиеш лицето, за да се съвземеш.

Противопоставянето на София си беше излишна загуба на време. Ако има намерение, продължаваше темата, докато постигне каквото иска, точно като вълна, която срутва вълнолом. Не можеше да млъкне и не се уморяваше. Всеки човек си има различни добродетели. Това беше една от нейните. Отидох в банята като послушно изпълнително момиченце. Това щеше да ми даде възможност да обмисля и определя тактиката си. Обади се зад гърба ми:

— И си облечи нещо!

Направих всичко, което ми каза. Определих тактиката: няма да се влияя. Няма да се поддам на играта й и да се замайвам. Колкото и да ме обърква, каквито и роли да играе, упорито ще се противопоставям. Освен това достатъчно ми се спеше. Най-малкото можех просто да заспя.

Напук на опърпания й вид си облякох тесен бял потник на райета, който демонстрираше цялата нежност на тялото ми. Обух едни огненочервени шорти. Бях ги купила от сексшоп в Амстердам. От една страна, повдигаха задника, от друга — подчертаваха закръглените ми половинки. Отидох към всекидневната. София не хареса гарнитурата и се тръшна на стол до масата.

— Ела седни — каза тя. — Посвести ли се достатъчно?

— Да — отвърнах. Минах срещу нея и се разложих в един фотьойл.

— Ела тук — нареди тя.

С ръка посочи масата. За да не се повлияеш от София, трябва да изпълняваш автоматично всичко, което ти каже, и да не се задълбочаваш върху смисъла на нещата. Когато започна да мисля за смисъла на нещата, се обърквам. Изпълнявайки тактиката си, се доближих до масата и до нея.

Проследи сядането ми. Хвана брадичката ми с ръка и я повдигна, погледна ме право в очите. Присви очи и ме огледа внимателно. Усмихнах се по най-невинния и сладък начин.

— Все още спиш… Стани и направи едно силно кафе — нареди тя. Това вече беше прекалено, рано сутрин.

— Току-що пих… Прекаляването с кафе образува мазнини — казах аз. Към края на изречението ми заби шамар в лицето. Ръката й беше тежка. Не можах да осъзная какво ми се случва. Веднага преминах в защитна позиция.

София се изсмя истерично.

— Сега е по-добре, виж, очите ти блеснаха — заяви тя.

Блясъкът, който си мислеше, че вижда в очите ми, бяха светкавици от яд. Не обичам нито да дължа, нито да имам да вземам. Аз също й забих един шамар.

— Оххх! — Хвана се за бузата, която ударих. — Злобна кучка! Я колко бързо се съвзе. — Отново пусна един изкуствен смях.

Това ме учуди. София, която познавам, не би се засмяла, след като получи шамар. Можеше да се тълкува с ранния час, убийствата, в които се бяхме замесили, или жегите, които моряха всяка една от нас. Не си направих труда да мисля. Не си заслужаваше.

— Какво искаш от мен? — попитах аз.

— Това, което си намерила и си взела.

— Нали ти казах, че не съм намерила нищо…

Хвана ме здраво за брадичката, отново се втренчи право в очите ми, този път по-отблизо и остро.

Притеснявам се, когато ме гледат толкова отблизо. Бутнах ръката й. Всъщност можех да я хвана за китката и с едно добро движение да я извия. Щеше да я заболи, ако опита да се противопостави. За момент ми се прииска да го направя. Да се справя със София. Беше хубаво като идея. Но и напразно, ако няма кой да го види, на място без зрители, тоест сега и тук.

— Все още имаш навик да се инатиш, да правиш или да караш другите да направят това, което си пожелаеш. Хората с възрастта стават по-зрели. Изглаждат недостатъците си. Яростта от младежките години изчезва. Но виждам, че при теб няма никаква промяна — заговори нормално тя. Казват, че дрехите променят човека, напълно съм съгласна. Облечена така обикновено, дори по-зле от обикновено, говореше разбираемо като нормалните хора.

— Може би защото съм все още млада… — казах аз.

Харесваше ми да я жегвам по слабото място.

— Много си глупава — продължи тя. — Все още играеш детски игри. Нямаш си и представа с кого си тръгнала да си играеш. Те са от най-мрачните среди. Няма кой да се изправи срещу тях. Няма нещо, което да не биха сторили, за да получат каквото искат. Аз съм само посредник. Пратеник съм. Намесих се, за да не ти се случи нещо. Само защото мисля за теб. Вместо мен сега щеше да си изправена срещу тях. Това, което се случи на Бусе, щеше да бъде и твоя съдба. Тя беше глупава и упорита. Дърпаше тревата и обясняваше наляво и надясно с кого е била, а след като изтрезнееше отричаше. После каза за снимките. Естествено, тръгнаха по петите й.

— След като се противопостави, я очистихте безмилостно…

— Не ме намесвай. Аз не съм като тях. Аз съм само инструмент, който използват. Един служител, който върши мръсната работа, но получава добри пари за това… А за теб заложих себе си. Казах, че ще ги взема.

Докато говореше тези неща, хвана дясната ми ръка между дланите си. Не обичам откровенията между момичета, не обичам и такова бащинско поведение. Издърпах си ръката.

— Какво ще вземеш, какво ще дам?… Та аз нямам нищо… Не разбирам какво искаш. Снимки и писма, за които знам, че съществуват, но никога не съм виждала. Това е единственото, което знам.

Погледна ме с невярващи очи. Пое си дълбоко дъх. Притвори клепачи и изчака. След това издиша в лицето ми. От кацнало положение на стола премина в поза чувал с картофи. След като остави образа на София, се превърна в толкова обикновен човек, когото не бях виждала никога преди. Къде беше онази София с поведението на дива, на която бях почитател, в сравнение с този жалък мъж на средна възраст, с вид на жена, неуверена и облечена, като че ли е дошла да чисти.

Гласът й поомекна:

— Ако искаш да започнем отначало…

— Става.

— Ония не са трима-четирима души, направо са си организирана институция. Навсякъде имат уши, имат и хора навсякъде по света. Събират материали за изнудване, които ще им свършат работа, а после ги използват като свои уши. Карат ги да правят всичко, което поискат.

— Добър бизнес — констатирах аз. Какво друго можех да кажа. Това беше истината. Схемата беше измислена отлично и до днес работеше безпогрешно.

Разказваше го като приказка и аз точно така я слушах. Всеки момент можех да се унеса, но темата беше вълнуваща, беше ми интересен краят. Освен това все още ми гореше мястото, където ме удари.

— За всеки намират нещо, което иска да скрие, някоя слабост. Има ли хора, които нямат такива…

— Вероятно има. Знам ли? — рекох аз. — Все пак цял куп хора живеят, без да се срамуват от нещо. Тоест вероятно има.

— Ако няма материал за изнудване, те сами го създават. Аз така започнах. Извикаха ме на работа в една луксозна къща, беше един от познатите клиенти. Доверих се и отидох. Заснели са всичко, което се случи там. След това ме приспали с лекарство и ме снимали, все едно ползвам наркотици. Представяш ли си, аз и наркотици. Ако попадне в ръцете на полицията, ще прекарам останалата част от живота си в затвора. Ето така започнах.

София се страхува най-много от полицията. Кошмарът й е да се озове в ръцете на полицаите и да се влачи по затворите. Като всяко дете от буржоазията, беше израснала със страх от попадане зад решетките. Навремето една нощ била заловена от полицията по време на работа и прекарала два дни в ареста. Разказваше надълго и нашироко какво е претърпяла по време на престоя си там. Да, това, което бе претърпяла, не беше „Среднощен експрес“, но достатъчно да я уплаши. Според нея, двата дни в ареста бяха в пъти по-лоши от „Среднощен експрес“.

— Добре, какво стана после? — попитах аз.

— Започнаха при необходимост да ме викат за снимки, за филми. Политици, бизнесмени, артисти, всякакъв вид чиновници, които могат да послужат за нещо. Стари, млади, грозни… с всички. За тях е достатъчно да научат предпочитанието на човека: на колко години да е, дали с жена, момиче, травестит, педал, мъж. Каквото и да е… Всеки си има слабост. Те уреждат срещата, аз отивам. Възбуждам хората и ги карам да правят най-странните неща. Естествено, всичко се снима тайно на филм. Дори и в най-големите хотели винаги има стаи, които чакат готови. Произвежда се всякакъв вид материал. Всичко от блудство с деца до педерастия, от хероин до групов секс. След това чрез тази жертва стигат до други.

— Тоест схемата е желязна…

— И то много…

— Никой ли не се възпротиви? Не се ли появи смел човек, който да се противопостави и да каже, „направете всичко, което ви е по силите“?

— Миличка, всеки си има нещо, от което се страхува, нещо, което не иска да загуби. Най-малкото може да стане за срам пред съпругата си, пред семейството си, колегите си. Разбира се, има такива, които опитват да се противопоставят. Първо говорят разни глупости. След като съпругата им и семействата им видят материалите, стават като агънца. Почти няма такива, които да стигнат до медиите. Знам само за един-двама. Те веднага загубиха позициите си. Тези, които идват на техните места, се сменят, докато бъдат превзети.

— Разбрах.

— Добре — рече тя. — Сега донеси всичко, което имаш в себе си за Сюрея Еронат.

Започнах да се смея. За първи път назовахме човека. Досега за него винаги се говореше като за тайнствен неизвестен, след това изведнъж ей тъй се споменава името му.

— Кълна се, нямам нищо — казах аз. — Някой е влязъл преди мен и е изнесъл всичко, което е имало.

Гласът й отново стана суров. Тя се изправи.

— Да не започваме отново с игричките. Не разбираш ли, че се опитвам да те спася.

— Причина?

— Все още те обичам… И да не го знаеш, е така. Като дете си ми. Може да ти се ядосам, да те псувам, но пак имам майчински чувства към теб.

— Не ставай смешна, София! Никой не е виждал да обичаш някого. Ти цял живот живя, правейки сметки.

— Трудно е да го разбереш… Но е така. Нямам намерение да те убеждавам. Мисли каквото искаш.

Така е, едно време се отнасяше към мен като агресивна майка. Беше ме превърнала от интелектуален и наивен педал в привлекателен травестит. Добре, но ако го нямах заложено, трудно щеше да успее. Известно време ми беше настойник, през една ваканция в Бодрум ми се бъркаше във всичко, като започнем от дрехите до това, какво къде да си намажа. Тя решаваше дори с кого ще излизам и с кого няма.

След това преживяхме и авантюрата в Париж. Да, известно време се отнасяше към мен като майка, но искам да я попитам коя майка, макар и небиологична, ще пробутва детето си на други мъже и ще го вкарва в скута им за пари? София правеше точно това.

Значи, с майчинските си чувства ми уреждаше любовници. Да приема, че е правила всичко това от обич, беше еднакво отблъскващо, колкото идеята да ям повръщано.

Гледахме се взаимно. София беше остаряла. Изглеждаше зле без грим. Без изкуствени мигли очите й нямаха вид, мътнозелени с торбички под тях и кожа, готова всеки момент да увисне.

— Какво сега, ако не ти дам снимките и писмото и мен ли ще убият? — попитах аз.

— Възможно е… Всичко е възможно. Защото вярват, че са в теб.

— Затова ли ми пратихте човека на име Сюлейман. Опита се да ме отвлече. Щял да ме срещне с някого. Спасих се, разбира се, беше слабак. Кажи на вашите хора да работят с по-добри професионалисти.

Сега беше неин ред да се учуди.

— Не знаех за това — рече тя. — Обикновено неспособните не оцеляват. — С ръка направи движение на рязане на глава.

— Викаш, колко жалко за едрия младеж… — казах.

— Аз не знаех. Естествено, много неща се случват и се правят извън моето знание. Но тази работа я бяха оставили изцяло на мен. Изненадана съм. Не трябваше да става, без да знам. Значи губят търпение. И мен много ме мъчиха, притискаха ме… Изтезаваха ме. — И заплака. Всичко това беше истинско. Плач, който редуваше лиги със сополи. Започна да вкарва по едно ридание или най-малкото по една въздишка между всеки две думи.

— Ако не получа тези неща от теб, ще ми търсят отговорност. И без това смятаха, че ще ги взема от Бусе, но не успях. Като не успях да стигна до материала, изпаднах в затруднена ситуация. Естествено, първо се усъмниха в мен. Помислиха си, че крия за себе си толкова ценен и силен материал. Притиснаха ме… Насилиха ме… Изтезаваха ме…

— В твоя задача ли се превърна намирането на тези снимки?

— Да… Аз я започнах, приема се, че е моя работа. Разбира се, дават подкрепата, от която се нуждая, но все пак отговорността си е моя. А всъщност има едно нещо… Колко съм силна аз? Докъде може да се протегне моята ръка? Какво мога да направя пред тяхната сила? Коя съм аз? В крайна сметка съм един остаряващ и изпадащ от лигата жалък травестит.

Ето на това не можех да повярвам лесно. Бях съгласна, че остарява и изпада от лигата, но последното нещо, което можеше да се каже за София, беше „жалка“. Ако тя е „жалка“, какво бяха нашите бедни момичета?

— Виж на какво приличам — каза тя и се обърна настрани в стола, за да разкрие гърба си. Беше цялата в синини.

— Съжалявам… — казах. А вътрешно си помислих: „Ще ти мине.“

— Ако им осигуря снимките и писмото, ще заслужа уважението им. Няма вече да гледат на мен като манекен от най-ниското ниво. Мога да стана една от тях, сериозна част от системата. Дори си помечтах да получа добро заплащане и да прекарам в спокойствие старините си. Както и едно-две околосветски пътешествия, дълго пътуване по море… Страхувам се да не ме убият, ако не успея да ги намеря — добави тя. Краят на изречението бе съпроводен със силна въздишка.

Не можах да не попитам:

— Както убиха възрастната жена от горния етаж ли?

— Виж, там работата е малко объркана. Нашите са влезли на горния етаж по погрешка, знаеш го. Старата жена озлобяла, започнала да се противи и… Така се появил проблемът. — С пръсти изобрази пистолет, за да обясни случилото се. — Жалко, разбира се, но късно осъзнали, че са влезли в погрешен апартамент. Отговорният за тази грешка беше наказан, разбира се. Когато слезли на долния етаж, не успели да открият нито сляпата жена, нито едно написано листче дори.

— Вярно, къде е госпожа Сабиха? — попитах аз.

— Ние не сме й направили нищо. И нашите се чудят.

— Как така, ако не сте я отвели вие, къде е тя?

Ето, сега вече и двете бяхме изумени. Разсъних се напълно.

26

Онемяхме. Тя ме съзерцаваше със съмнение и аз нея. Известно време поседяхме така.

— Да ти направя поне кафе — предложих аз. — Май и двете имаме нужда.

— Добре би било.

— Малко мазнина сигурно няма да ни навреди. Виж, че все още съм жилава. — Казвайки това, се изправих и прокарах ръце по тялото си. Едно момиче трябва да защитава самочувствието си при всякакви обстоятелства. И аз така правя.

Отидох в кухнята. Дойде при мен още докато слагах водата.

— Ако майката на Бусе е изчезнала заедно със снимките… — започна тя.

— Оказва се, че е по-умна, отколкото очаквахме — прекъснах я аз. Сложих малко повече кафе от обикновеното количество.

— Но не може — отвърна София. — Жената е сляпа. Как ще види, как ще разбере какво се случва?

— Ето това ме обърква и мен — съгласих се аз. — Освен това Бусе ми беше казала, че майка й не знае нищо, и затова спокойно и сигурно крие всичко в дома й.

— Глупости — възрази тя.

Започваше да се развиделява. Усещаше се хладнината на летните утрини. Лекото ми облекло ме накара да настръхна.

— Аз да си облека нещо.

— Добре ще направиш — рече тя. — Я се виж, превърнала си се в лоша порноактриса. Целият ти задник се вижда. Една жена трябва да е малко тайнствена.

— Не беше ли ти тази, която ме учеше, че трябва да си разкривам хубавите места, за да се виждат — казах аз. — Ето, разкрих ги. Я виж, като камък съм твърда.

Разговорът, който водехме в обърканата и може би опасна ситуация, в която се намирахме, беше неуместен. Отидох и се увих в изстрадалия си кашмирен шал. От два дни насам се увивах в него при всяка възможност. Определено си беше изкарал парите. Върнах се при нея в кухнята.

— София — започнах аз, — ако вие не сте я отвлекли, и аз не я видях, дори и любопитната й съседка не я е виждала, къде тогава изчезна госпожа Сабиха, без да се съобразява с това, че е сляпа?

— Честно казано, усъмних се в теб. Затова те следяхме.

— Не мога да повярвам, София! Накарала си ги да ме следят?

— Е, какво толкова? Как иначе можех да науча какво правиш?

— Как така? Сложи човек да ме следи ли?

Всичко можеше да се очаква от София. Имаше разбиране за морал, което можеше да приеме всичко за нормално и разумно. Тоест в това отношение беше доста широко скроена. Всички начини бяха оправдани, за да постигне желаното. Нямаше нужда да се учудвам.

— Би било правилно да се каже не човек, а хора. Надявах се, че можеш да ни отведеш при нея, но ти като глупачка все отиваше в нейния апартамент.

— Аз не знаех дори, че е изчезнала жената.

Кафето беше готово. Сипах го в чаши и подадох едната на нея. Можеше сама да си я носи.

Изпихме си кафетата в тишина. Тя изпуши и една цигара. Тъничка цигара „Мор“, която стоеше добре между пръстите й. Докато пиехме кафето, навън се съмна напълно. Апартаментът започна да се изпълва с утринната светлина, която обичах. Станах и изгасих лампата. На естествена светлина, без грим София изглеждаше още по-зле. А на мен ми се спеше.

— Чудя се дали да ти вярвам — каза тя. Отново насочи очите си към мен.

— Прави каквото искаш — отвърнах. — На мен ми се спи. И се отегчих от тази тема. Скочих от кола в движение, за да се спася от човека, когото пуснаха по петите ми. Вече нито ме интересува, нито имам желание. Само ми се спи.

— Намекваш ми да стана и да си отида.

— Почти… — казах. — Ако искаш, можеш да останеш и тук, разбира се. Мога да ти дам стаята за гости, в която спа за последно Бусе. Ще ти бъде удобно. Аз малко ли съм живяла в твоя дом.

— Знаеш ли, ако изляза с празни ръце оттук, не се знае какво ме очаква. Боли ме дори само от мисълта. Не мога да ги убедя толкова лесно и бързо, колкото ти успя да ме убедиш. Очакват от мен снимките.

— И какво сега — заинтересувах се, — все още някой чака пред вратата ли?

— Не знам. Не би трябвало. Не съм слагала никого. Но не знам, аз не разбирам всичко. Ако и други са се намесили, нямам представа какво биха направили.

Спогледахме се продължително.

— Захарче — каза тя, — всъщност на никого не му пука за жената, но ако писмото или снимките са у теб, или ако по някакъв начин излязат наяве, повярвай ми, и твоят живот ще се улесни. Дори могат да ти платят добри пари. Няма да се влачиш по клубовете така до сутринта. Или биха направили каквото поискаш. Имаш някой, който ти харесва, казваш как се казва, ще дойде у вас, ще го затвориш за колкото време искаш и ще си го използваш, както искаш. Откъде да знам, каквото ти хрумне…

— София, не ми вярваш, нали?

— Не знам. Вече нищо не знам. Иска ми се да ти вярвам, но не успявам. Инстинктите ми са объркани. Нещо отвътре ми подсказва, че не си честна с мен. Всъщност нямам идея какво е точно, просто едно чувство. Затова ту вярвам, ту не вярвам.

— Може би заради това, което сме преживели в миналото.

— Може би — каза тя. — Не знам защо, сега ти имам доверие. След малко може да се промени. Затова би било добре, ако час по-скоро си тръгна. Не знам как ще се справя с тях. Сигурно ще намеря начин. Най-малкото ще опитам. Ти все пак помисли, дръж си ушите отворени и ако чуеш нещо или ако ти попадне нещо в ръцете, ми се обади веднага.

Стана, като се зърна в огледалото до вратата, първо промени стойката си, изправи раменете си, после си оправи косата. Не изглеждаше възможно да се възстанови с толкова малко усилия, но все пак жалкият й вид се промени поне малко. Взе ми слънчевите очила от масичката до входната врата и си ги сложи. Отново се огледа в огледалото. Със сигурност беше по-добре.

— Много е светло. Не мога да изляза така. Вземам ги. После ще ти ги върна.

Бях готова да й дам заедно с очилата и най-прекрасната и най-любимата си дреха, само и само час по-скоро да си тръгне.

— Ама моля ти се… Разбира се, че можеш да ги вземеш — казах аз.

Прати една фалшива въздушна целувка, обърна се и излезе.

Поех си дълбоко дъх. Напрегнатата и пълна със случки нощ приключи страшно лесно и спокойно. Бях се справила със София, все едно изтеглям косъм от масло. Имаше нещо странно в това. Но ми се спеше. Часът наближаваше седем.

Реших да си легна и да оставя чашите мръсни. Така или иначе, навсякъде е достатъчно разхвърляно и объркано. После ще разтребя и ще измия. Имаше такива, като журналистката, чието име така и не запомних. Какво щеше да стане, ако оставя мръсни две чаши и кана за кафе „Наполитен“.

На път към спалнята забелязах плика, който бях приготвил за Али. Не беше ясно в колко ще се събудя следобед, ако си легна. Най-добре беше сега да го оставя на стоянката и да ги помоля да го предадат към десет часа.

С последни усилия се обадих на стоянката за таксита. Обясних им желанието си. Помолих ги спешно да ми изпратят някого. Естествено, плащах им повече за куриерските услуги, които ми осигуряваха. Затворих телефона и дръпнах плътните пердета на спалнята си. Пристигналото такси сигнализира с клаксон пред вратата.

Тръгнах както винаги да хвърля плика през прозореца на хола и да обясня, но се отказах. Ако наистина ме наблюдаваха, както каза София, можеха да ме разберат погрешно. Не исках да се случи нещо нелепо на шофьора. Дори и сънена, главата ми си работеше добре. Но не бях заръчала на шофьора да се качи горе. Щеше да надува клаксона, докато се покажа на прозореца.

Отидох да позвъня отново на стоянката. Дано да не подслушваха телефона. И чух звук на търкане под вратата. Да, малоумният помощник на магазинера беше донесъл вестника. Изтичах набързо и отворих вратата, за да го хвана. Като ме видя, започна да гледа странно. Дори като се запътих към него, се отмести с една крачка назад.

Беше прав. С този си вид изглеждах малко чудато. Момчето никога не беше ме виждало така. Съмнително бе дали въобще беше виждало някого така. Беше юноша. Ако гледката му е харесала, щеше да ме сънува един-два пъти, и толкоз. Както казват демоде психолозите, не може да стане гей само защото ме е видял и ме е харесал. Досега не съм срещал някой да е станал гей по този начин.

Обясних му положението и му дадох малко пари. Изслуша ме, без да отделя очи от мен. Накарах го да повтори, че е разбрал, и го изпратих. Ако ме следяха, нямаше как да наблюдавам през прозореца какво прави. Зачаках търпеливо. Чух как колата се отдалечава.

Изчаках колкото му е необходимо, за да стигне до стоянката, и отново се обадих. Да, били получили плика. Помощникът на магазинера им казал: „Няма да го изпращате преди десет часа.“ Знаеха адреса, бяха ходили там и преди. Потвърдих всичко.

Съблякох приличащите на корсет шорти, които ме стягаха навсякъде, но по-специално в кръста. Реших да си легна облечена на утринната хладнина. Вече можеше да заспя. Пожелах си спокоен сън като отплата за динамичния и вълнуващ ден, който преживях.

27

Събудих се в ранния следобед. Имах неспокоен и кратък сън. По принцип не спя много, но този път не ми стигна. Сънувах разни сънища като на кино. Цяла нощ се борих с една фирма изнудвач, досущ като вечния враг във филмите на Джеймс Бонд, фирмата „Спектър“. Управителите й, които и да бяха те, въобще не се показваха. Дрезгав глас с извратен тон сипеше смъртоносни заплахи на хората около себе си, без да показва лицето си.

София беше една лоша жена, като Лоте Леня във филма „От Русия с любов“. Леня, която всъщност беше съпруга на композитора Кърт Вейл, във филма играеше руски агент, и работеше за „Спектър“. Имаше обувки, от чийто ръб излизаше нож. Биеше се на живот и смърт с Бонд. Грозотата на Лоте Леня не подхождаше много на чара на София, но както и да е, това беше сън. София беше по-подходяща за ролята на изкусителката Пуси Галор, героинята на Онър Блекман в „Голдфингър“ или амбициозната Лучана Палуци в „Операция Мълния“. Но това беше сън.

Лоте Леня-София и Сюлейман, който беше в ролята на съответния актьор, чакаха свенливо изправени пред шефа си, защото не бяха успели да открият снимките и писмата на Бусе. Въображаемият шеф ги слушаше, галейки главата на седящото в скута му чисто бяло коте, а те колкото повече говореха, толкова повече затъваха. Обвиняваха се взаимно, молеха се да им бъде простено. Просеха за последен шанс. Ето, тази сцена беше точно от „От Русия с любов“.

Сюлейман отричаше всичко, коленичил на земята, и молеше за прошка. Муден тип. Дори в този си вид изглеждаше доста мъжествен. Беше вълнуваща сцена, но някак си не можех да го съжаля. След това шефът натисна едно копче под масата и Сюлейман умря на място пред уголемените от ужас очи на София, превивайки се, като че ли е ударен от ток.

София стоеше, схваната от страх, докато получаваше новите команди. И аз не ги чувах. Сънят ми свършваше.

Докато си приготвях кафето, се опитах да събера мислите си. Изводите, които си направих, въобще не бяха блестящи: някои смятаха, че материалите са у мен. Да, грешаха. Но не знаеха, че грешат. И не се задоволяваха с обясненията, които им давам. Затова бяха тръгнали по петите ми. Ура!

Изслушах съобщенията на телефонния секретар, докато разглеждах вестниците. Съобщението на Хасан ме уведомяваше, че погребението ще бъде по време на обедната молитва утре. Щеше да се състои в една джамия в Саматия, чието име дори не бях чувала. Всичко беше уредено от тези, които бяха взели тялото й от името на семейството на Бусе. Ако до утре на обяд всичко не се разреши, ще трябва задължително да отида на погребението. Там ще е възможно да видя някого или най-малкото онези, които бяха взели трупа.

Пак имаше две обаждания без говор. Ядосах се, естествено. Особено сега, когато съм напрегната, това беше последното нещо, което трябваше да ми се случи след кошмарния сън.

Помислих си, че ако навън не е топло, може да отида да поспортувам малко, да изхвърля токсини и да успокоя тялото си. Но беше горещо. Можех да отида в някой от фитнесите с климатик. От една страна, щях да правя упражнения, от друга — да зяпам трудещите се там. Някои хора направо се отнасят, докато спортуват, почти стигат до оргазъм. Обичам да ги гледам. Излъчват нещо животинско. И са много еротични.

Освен това душовете винаги са изобилни. Някои първо подценяват такива като мен, но като видят, че изпълнявам перфектно, най-малко колкото тях упражненията, на които се затрудняват, погледите им се променят и при първа възможност се доближават до мен. Работата стига дотам, че аз избирам измежду тях. Ако правилно планирам времето за влизане под душа, желаещите да ми изтъркат гърба са доста. Останалото зависи от тяхното умение и моето желание.

Но ето че времето беше горещо. Не ми се ходеше на фитнес, било то и в зала с климатик. Нито идеята за упражнение за поддържане на форма, нито това, което може да ми се случи под душа, бяха достатъчни да ме помръднат от мястото ми.

Имах намерение да си мързелувам. Можех да гледам телевизия или някое от дивидитата, които си купих скоро.

Влязох под душа, за да събера мислите си. Хладката вода ме ободри. Тъкмо излизах от банята, когато звънна телефонът. Бях мокра. Щях да измокря навсякъде, ако бях отишла до апарата, така или иначе, щях да чуя гласа на човека, който се обажда. Наострих уши, докато се изсушавах.

Беше първият и единствен в страната сертифициран хипнотерапевт Джем Йегеноглу. С най-общителния си глас ми пожелаваше приятен уикенд. Изтичах и вдигнах слушалката. След като накратко и взаимно се попитахме кой как е, отворих темата, по която исках да се консултирам с него: може ли някой да бъде хипнотизиран, без да усети? Освен това до каква степен могат да издадат информация хипнотизираните хора? До каква степен може да се довери човек на тази информация?

Изслуша ме внимателно.

— Да, на всичко! — обясни той. — Ние не го одобряваме особено, но има хора, които правят така хипноза. Дори един майсторски поглед в очите може да те хипнотизира. Възможно е дори, приканвайки с думите „я погледни“, само с един удар с пръст в центъра на челото да бъдеш хипнотизиран. Но, както казах, ние тези неща нито ги одобряваме, нито ги прилагаме.

Личеше си, че като казваше „ние“ имаше предвид получилите като него сертификат в Америка. Твърдеше, че той е първият и единствен, затова ми стана чудно „ние“ кого друг включва, освен него самия. Дори и да обхваща някого, те няма как да са наоколо. Накратко, всъщност говореше за себе си с кралски маниер в множествено число: „ние“.

— Всяко твърдение, направено под хипноза, по принцип е вярно. Докато на обекта не бъде внушено обратното на истината, твърденията му са верни. Междувременно е важно обектът да го желае. Според нас не е етично да се хипнотизира някого против неговото желание — обясняваше той.

Отговори на всичко, което ме интересуваше. Бусе, като нищо може да се е разприказвала под хипноза. Кой и как я беше хипнотизирал, си беше отделен въпрос.

— Добре, може ли всеки да хипнотизира? — попитах аз.

— Този въпрос е всъщност малко сложен — продължи той. — Технически да, всеки може да хипнотизира. Малко познания и малко курсове са достатъчни, дори се появяват и такива, които го правят просто от любопитство. Но хипнозата може да бъде успешна само ако обектът е много отворен за това. Ако погледнем от техническа гледна точка, по принцип трудно се стига до сполучлива хипноза. За ефективна хипноза трябва да се работи дълги години.

— Това го знам, казахте ми го и преди, мен ме интересува дали някой може ей така просто да хипнотизира друг? Без да има сертификат?

— Разбира се. Има много, които го правят. Особено напоследък доста наизскачаха. Една жена от Португалия дори май ги обучавала. Почти всеки става хипнотизатор. Аз получавам един куп въпроси в сайта си. Има толкова много неща, които не знаят… Понякога се объркват и се паникьосват, когато се сблъскат с непредвидени ситуации. Тогава идват при мен. Между другото, сайтът се нуждае от малко поддръжка. Не е кой знае какво, малко актуализация, промяна на някои връзки на екрана, подновяване на някои мои снимки… По някое време ще се занимаеш, нали?

Сега не можех да му кажа: „Не, не става, това, за което говориш, трябва да се заплати.“ Пък и ми свърши доста работа и веднага си искаше дължимото. Беше от тези, които не обичат да са длъжници или да имат да вземат. Оказа се, че апаратът за записване на съобщения все още бил включен, изпиука с дълъг и неприятен сигнал, за да покаже, че записът е приключил, и се изключи. Имитирайки общителния тон на гласа му, казах точно като него: „Разбира се.“

— Ако искаш, отбий се днес, аз съм свободен. Лято е, всички са на почивка, няма много идващи на терапия.

Е, чак пък толкова сега. Ако той е свободен, и аз ли трябва да съм свободен. Не обичам толкова спешните разплащания.

— На мен не ми е много удобно — казах. — Ако не ти е толкова спешно, да ти се обадя след ден-два и да видим. Напоследък съм малко натоварен.

— Не, разбира се, не е толкова спешно. А, между другото, аз другата седмица заминавам на почивка, в събота. Ще бъде добре, ако успеем да го направим, преди да замина.

На вашите заповеди. И аз току-що си мислех как да направя така, че тъкмо когато са ми се насъбрали толкова неприятности на главата, да му актуализирам сайта.

— Ами не съм много сигурен — казах аз. — Напоследък съм доста натоварен, поех няколко ангажимента наведнъж. Следващата седмица изобщо не мога. Може би след това. Да приключа с тях първо и ще видим.

Прие го с неочаквана за мен зрялост. Сбогувахме се, като си пожелахме да се видим в най-подходящо време.

Нямаше никакъв смисъл това съобщение да остава записано на телефонния секретар. Веднага натиснах бутона за изслушване. Апаратът е от тези, които не изтриват непрослушани съобщения. Докато слушах като фон разговора ми с Джем, започнах да си мажа тялото с лосион. Започвайки от раменете надолу. С мазането кожата ми ставаше хлъзгава и почти сам се пожелавах.

Изведнъж се събудих с една дума от течащия фон: „Португалия“. Не ми беше направила впечатление, докато говорихме, но сега я улових, споменаваше за хипнотизаторка от Португалия. И журналистката, чието име не помня, да, и тя също беше дошла от Португалия. Това може да е случайност. Но може и да не е.

Развълнувах се и приключих набързо с лосиона по долните части на краката. Исках час по-скоро да я посетя. Облякох се набързо.

Докато излизах, телефонът звънна отново, ала не вдигнах. Който иска да се свърже, ще остави съобщение. Докато заключвах вратата, отвън чух гласа на Али. Добре, значи е получил нещата, които му изпратих, обаждаше се да си говорим.

28

Качих се в таксито, което чакаше, и казах адреса. Беше дошъл един от възрастните шофьори. Като им обърнеш малко внимание, и веднага превръщаха всяка тема в разговор.

Щом преминахме квартала и излязохме на главния път, започна да говори:

— Аз щях да занеса вашия пакет, но точно в този момент се появи един клиент, та го пое Хюсеин. Този, младият колега.

Ето че Хюсеин отново е на сцената. Сякаш много ми е нужен. Странно как се появява веднага всеки път, когато се объркат нещата.

— Добре — казах аз.

Тонът на гласа ми подсказваше, че не искам повече да разговарям. Шофьорът разбра положението.

Изведнъж се замислих: аз изпратих плика рано сутринта. Не видях колата, която дойде, за да не се показвам на прозореца. И бях предупредила да не се предава преди десет часа. А Хюсеин снощи беше в клуба. Натискаше се с дебелата Мюжде. След като в десет часа е бил на работа, значи бяха приключили бързо. Колко ли му е излязла Мюжде? Или да не би да го е обслужила безплатно затова че е млад и привлекателен.

Момичетата понякога го правят. Когато попаднат на някого, когото харесват, отиват безплатно с мисълта: „Нека този бъде за мое удоволствие“. Като изключим това, че не ми се нравеше, Хюсеин си беше спретнат младеж. Мюжде може като нищо да го е харесала. Тя и без това няма късмет да попада на свестни. Помежду си я наричахме „провинциален тип“. Понеже е пълничка, обикновено я предпочитат такива, на които им допадат по-месести, тоест хора на средна възраст и най-вече дошлите от провинцията на кратка екскурзия. В дните, в които диетата й дава някакъв ефект, се продава скъпо, но в най-дебелите й дни веднага, без да се опъва, тръгва с всеки, който я пожелае.

Както всяко лято пътищата пак бяха разкопани. По традиция през уикендите всеки, който е останал в Истанбул, излизаше семейно на разходка. Сянката на всяко дърво или част от поляна си беше потенциално място за пикник. Навсякъде, където минавахме, се носеше аромат на барбекю, от който вече ми се повдига. И, естествено, имаше задръстване.

— Я вижте това, всеки си е оставил колата насред пътя. Ако имам спешна работа, няма как да стигна! — обадих се аз. Тези неща се изсипаха от устата ми, без да се замислям. Иначе, както споменах, нямах намерение да разговарям.

— Остави се, господине — тутакси се включи старият шофьор. — През уикенда трафикът става дори и по-зле. До обяд е празно, после край. Ако решите да отидете до Босфора, невъзможно, не можем да стигнем. Така е задръстено. Миналата седмица ходих, освен проблема, докато стигна, връщането ми отне два часа. Това е все загуба. Крайбрежието, булевард „Багдад“ по същия начин. Вижте например, и Хюсеин отиде, колко часа минаха, а още не се е върнал на стоянката. Добре, може да са го наели по пътя, но все пак…

Значи Хюсеин е отишъл в офиса и все още не се е върнал. Когато излизах, се беше обадил Али. Не знаех какво е казал, но беше ясно, че е получил нещата, които изпратих. Заради Белградската гора и Кильос в посока Маслак трафикът може би беше натоварен, но както казах, ако е излязъл към 10 часа, не трябва да е попаднал в задръстването. Може би се е уморил след прекараната нощ и е спрял някъде да поспи.

— Казвате, ще ми излезе скъпо, а? — попитах.

— Не, господине, нямах това предвид. Каквото се изпише на апарата, това е. Пък и вие не сте чужд човек? Исках да кажа, че се получават много задръствания.

— Да — съгласих се аз. Тоест напомних му да млъкне. Той разбра и млъкна.

И без това бяхме пристигнали на мястото. Платих му и слязох.

Докато влизах в кооперацията, някой слизаше по стълбите. Не обичам да разговарям с всекиго и обикновено не гледам в очите на хората, но дяволът ме накара и този път погледнах. Причината да погледна всъщност беше мъжът с тъмен костюм. В толкова горещ неделен ден кой би облякъл костюм? Познах го, докато минаваше набързо покрай мен: човекът с глас на тенор, който отвори вратата на апартамента на госпожа Сабиха. Изтръпнах. Този беше или от мафиотите, или от хората на Сюрея Еронат. Съвсем естествено той също ме позна и въпреки че мина набързо покрай мен и вече беше стигнал до долната част на стълбите, спря, обърна се и ме погледна. На дясната скула имаше една голяма лепенка. Тъмните му очи бяха студени като лед. Помислих си, че съвсем спокойно може да извърши убийство.

Споглеждането ни трая само миг. В този момент той взе решение и след като издаде тънък съскащ звук, със същата скорост излезе от кооперацията. Можех да тръгна след него, а ако не насочеше пистолета си към мен отдалеч, и да го хвана. После бих го поразпитал едно хубаво. Това щеше да бъде гмуркане с глава в опасността, от която се опитвам да се спася.

Значи не беше по моите пети, а дори да беше, не счете, че мястото, на което се намирахме е подходящо, за да ме очисти. Ако не са по петите ми, вероятно са по петите на журналистката. Но едно е ясно и то е, че вече знаеха къде се намирам.

Набързо се качих на третия етаж. Очаквах зейнала врата на апартамента и дори вътре да открия труп, но беше затворено.

Натиснах звънеца, отвори се сравнително бързо. Всъщност не изцяло, само се открехна леко и журналистката си подаде главата. Беше от рядко срещаните хора, на които не им отива светлосиньото. С бебешко синята риза, която беше облякла приличаше на мъртвец.

— Здравей — казах аз. — Искам да поговорим, ако е възможно.

Въобще не беше доволна, че ме вижда. Все едно не беше тази, която едва вчера ми се натискаше настоятелно. Гледаше ме притеснено.

— Всъщност не е много удобно. Не съм сама.

Косите й бяха разрошени. Да не би да я прекъснах по време на секс? Разбира се, възможно бе да си е намерила някого, като е изтрезняла, ако е била все така разгонена, както вчера.

— Няма да отнеме много време. Моля те, много е важно — помолих я аз.

Гледаше ме учудено. Забелязах, че не слуша какво й казвам.

— Добре, но наистина имам работа, разговаряме с един приятел по важен въпрос — каза тя.

Настоятелните ми погледи дадоха ефект, отдръпна се и ми направи път. Влязох през отворената врата.

На мястото, където вчера седях аз — изненада, — сега се бе настанил обратният рекламен агент Ахмет. С двудневната си брада, разрошените коси и подпухналите очи определено изглеждаше като човек над четирийсетте. Той си е съвсем обратен и е трудно да се повярва, че е правил нещо с моята журналистка, но знаех на какво се осмеляват разгонените жени. Приемаха като самодоказване спането с такива мъже.

Той ми стисна ръката, без да се изправи от мястото си. Имаше мазни и потни длани. Не само на мен, не съм срещала и някого, на когото той да допада, но човек като мине над определено ниво на разгонване, всичко му се струва хубаво. Гледаше притеснено. По всичко личеше, че е разтревожен заради мен.

Доближих се до журналистката и попитах:

— Може ли да поговорим насаме?

— Разбира се, по-добре би било. Да отидем в кухнята. — И тръгна пред мен. Не бяхме направили и две крачки, когато иззвъня телефонът. Тя се извини и вдигна слушалката от хола.

Каза „Ало“ и очите й тутакси се уголемиха и се извърнаха към мен. Съвсем естествено се усъмних, наострих слух.

— Да — рече тя и докато слушаше, не отделяше поглед от мен. — Добре, ние ще се оправим — отвърна и отново се заслуша.

През цялото време постоянно ме наблюдаваше с крайчеца на очите си, а когато погледите ни се пресрещнеха, отместваше своя. Със сигурност говореше за мен, а на отсрещната страна беше човекът, когото засякох на стълбите. Проверяваше ме. Личеше си, че аз съм тази, с която ще се оправят, а „ние“ бяха самата журналистка и Ахмет. Ето на това се вика „да им паднеш в ръцете“. Значи и журналистката беше замесена. Обратният Ахмет с рекламите също беше с тях. Май всички правеха нещо за тях.

Имах нужда от спешен стратегически план. Гледах я с усмивка, като че ли нищо не разбирам. Усмихна ми се напрегнато и затвори телефона.

Влязохме заедно в кухнята. Беше по-разхвърляно от всяко друго място в апартамента. Всичко, което имаше в жилището, от рода на чинии, купи, тенджери и чаши, бе мръсно и извадено наяве. Кори от диня, както личеше, изрязани преди няколко дни, бяха започнали да изсъхват върху вестника, на който бяха оставени. Отвратителна гледка.

— Само една секунда, да кажа нещо на Ахмет и идвам — каза тя. — Да продължи да работи, докато ни чака…

Остави ме сама, дръпна вратата на кухнята и изчезна. Разбира се, тя имаше план, обратният Рефик щеше да ме изчака в готовност за действие. Не изглеждаше особено силен, но не можех да знам какво ще реши да направи. Паникьосах се.

Големият нож, с който беше разрязана динята стоеше на масата. Стоманата му, която трябваше да блести, всъщност изглеждаше матова от мръсотия и засъхнал динен сок. Взех го като предпазна мярка. Скрих го зад гърба си.

Вратата се отвори и тя дойде. Хванах ножа така, че да не го види. Облегна се на масата, извади цигара от пакета в джоба си и я запали.

— Да, слушам те… Какво искаш?

Издуха дима в лицето ми. Втренчи се в мен и започна да ме гледа странно, присвиваше и притваряше очи. Може би опитваше да ме хипнотизира.

— Работи ли върху хипнозата, докато беше в Португалия?

— Да — отвърна тя и изведнъж погледът й се нормализира.

— И като се върна тук, продължи…

— Ами разбира се, знаеш, че на нас, журналистите, не ни плащат цяло състояние. Има добре припечелващи, но не и такива като мен. Правя всичко, което може да ми донесе допълнителни доходи. Защо питаш? И ти ли имаш желание?

— В известен смисъл да — рекох аз. — Хипнотизира ли Бусе? За да я накараш да говори?

Бях решила да използвам тактиката „най-прекият път е най-кратък“. Малко се смути. Дръпна дълбоко от цигарата си. Заби поглед първо в земята, после в тавана, накрая го насочи към мен. Издухвайки дима, заговори с глас, идващ от дълбочина:

— Да.

— Така и предположих — продължих аз. — Това исках да те питам. Благодаря ти. Да не те притеснявам повече. Научих каквото исках да науча.

Научих това, което исках да науча. Бусе беше разказала всичко под влияние на хипноза. Нямаше друга причина да остана тук, сред тази мръсотия и воня, от която ми се повдигаше. Щеше да е добре да си тръгна час по-скоро. Тихичко приплъзнах ножа, който държах в ръката си върху вестника на пода, и се изправих. Спря ме:

— Това ли е всичко?

— Да — отвърнах. — Какво друго да има? Мен това ме интересуваше.

Каквото и да й минаваше през ума, отговорът ми щеше да бъде „не“. Исках да си тръгна час по-скоро. Започна да се смее.

— Моля те — каза, — да не си играем игрички.

— Добре.

Вече съжалявах, че съм оставил ножа на земята. Бързо се наведох и го взех. Отдръпнах се назад и облегнах гърба си на стената.

— Какво искаш? — попитах.

— По-точно ти какво искаш? — рече тя. — Оставете ни на мира. Кълна се, аз съм невинна. Ахмет обърка всичко.

Не беше ясно какво е объркал Ахмет, но пък нямаше никакви шансове тя да е невинна по някакъв начин. Видът й не го позволяваше.

— Защо? — попитах.

Личеше си, че се колебае дали да говори, или не.

— Нещата се объркаха… — каза тя. — Навярно би могъл да помогнеш…

Каква помощ, аз гледах да спася задника си — такава е приказката.

— Чуй ме — продължи тя, — Бусе искаше да се отърве от наркотиците. Затова дойде да я хипнотизирам. Тогава забелязах, че прагът й на хипнотизиране е много нисък. След края на терапията опитах отново, хипнотизира се лесно и започна да разказва. Повярвай ми, докато тя разказваше, и идея си нямах. Нищо не ми минаваше през ума. Само вярвах, че съм уловила сензационна новина. За първа страница, с големи букви… такива неща.

Седна на единствения стол, от който бях станала. Изгаси фаса си в една мръсна чаша. Погледна ме и продължи:

— След това знаеш, материалът ми беше цензуриран. Страшно се ядосах. Тогава се намеси Ахмет. Видя ме в окаяно състояние, малко ме поуспокои и аз му разказах целия случай.

Разбрах, Ахмет при възможност я оправяше, въпреки че беше обратен. И по този начин продължаваше да се смята за хетеро. Успокоението си беше оправдание.

— Първо му хрумна на него, щом има такива неща, да ги намерим и да ги продадем. Бях ядосана. Стори ми се разумно. Приех. Опитахме се да влезем в дома на Бусе. Не успяхме. След което Ахмет уреди Кайхан.

— Човекът със студения поглед, когото срещнах на стълбите ли? — попитах аз.

— Да, същият. И той те е познал.

— Той се обади преди малко, нали? — казах аз.

— Да. — Тя пусна един истеричен смях. — Закри устата си с ръка и отново потърси цигара. Намери.

— Току-що я изгаси. — Посочих й димящия фас.

Отърси рамене в смисъл на „зарежи“ и запали поредната си цигара. След което натисна в чашата още малко неугасналия все още фас. Изгасна.

— Кайхан е професионален крадец, нямало врата, която да не успее да отвори. Тъкмо щеше да опита вратата на Бусе, когато се сблъскал с други. Някой бил влязъл преди него и бил все още вътре. Съвсем нормално, той се изплашил и се върна.

— Лошо планирано време — заявих. — Някой е бил по-бърз от вас.

— След това, като научихме, че Бусе е умряла, пребледняхме. Като чухме, че е убийство, още повече се уплашихме. Нашето е елементарно, щеше да бъде едно невинно изнудване. Може би кражба. Толкова. След уплахата се отказахме.

— Ами — възразих. Тогава какво търсеше ледникът Кайхан в дома на майката на Бусе?

— Ахмет научил адреса от кореспондентите към съдебна медицина. Каза: „Да опитаме веднъж, какво може да загубим“, и отново се ентусиазирахме. Тогава пък ти и съседката го хванахте.

— Момчето няма късмет.

Всъщност ми се щеше да кажа „некадърник“, но се овладях.

— Права си, май всички нямаме късмет.

Спря. Изглеждаше, сякаш ще разкаже още нещо, но млъкна. Значи, и те бяха по следите на снимките и писмото. Хората на Сюрея Еронат, изнудвачите на София от мафията и журналистите аматьори. Това беше чудесно. Горката Бусе, ако беше жива, сигурно щеше да се гордее.

— Сега — продължи тя — някой мисли, че снимките са у нас. Тръгнаха по петите ни. Хванали са Кайхан и са го заплашили.

— Значи, раната на бузата…

— Да, пребили са го. И той издал името на Ахмет. Ахмет сега не знае какво да прави. Аз също. Какво можем да им дадем? Няма нищо в нас. Имам само една касета, която мога да изпратя. А оригиналът й е в теб. Моля те, опитай се да ме разбереш…

— Аз какво мога да направя? — попитах.

— Ти не си ли с тях?

Гледаше ме изумено. Сега беше мой ред да се разсмея. Човек не може да е по-глупав от това. За бога, ако бях с тях — тоест с хората на партията Цел или с бандата изнудвачи, — щях ли сега да съм тук? Освен това, ако съм един от тях, защо да имам нужда от закръглената съседка, за да вляза в дома на майката на Бусе? Тази заслужаваше да бъде напусната от мъжа си. Една жена не бива да бъде толкова мръсна и разхвърляна, толкова разпиляна, толкова глупава.

Съдбите ни се преплитаха.

— Аз съм в същото положение. Някой си мисли, че материалите са в мен… — уточних аз.

Тя въздъхна дълбоко.

— Ела да влезем вътре, да разкажа на Ахмет положението. Ние си помислихме, че си дошла да ни заплашваш. Като видял хората, които чакат долу, Кайхан съвсем изтръпнал…

— Долу чакат хора ли?

Беше мой ред да се изненадам. Значи имаше хора, които ме чакат долу.

Върнахме се заедно в хола при Ахмет. Докато тя обясняваше положението, аз погледнах през прозореца към улицата и видях тъмен автомобил, в който чакаха хора. Те също ме погледнаха. Несъзнателно им махнах. Беше много глупаво, но не ми хрумна друго. Поне не се усмихнах.

Помощникът на София ме гледаше. Като заспах и се събудих, съвсем забравих, че домът ми се наблюдава и бях зарязала предпазните мерки. Ето че бяха тук по следите ми. Чудесно!

От притеснен погледът на Ахмет се беше превърнал в овчи.

— Не очаквах да излезе такава мръсотия, повярвай — каза той. — Иначе бих ли се намесил въобще. Ако имах намерение да се занимавам с такива неща, за какво ми е да се влача с камера в ръка за два клипа след този и онзи?

Може би говореше истината, но все пак той беше уредил некадърния професионален крадец Кайхан. Беше се забъркал по някакъв начин в мръсотията.

Нямаше нужда да си губя времето с паникьосаната журналистка и Ахмет. Можехме само да си споделяме проблемите и да си плачем. Нямаше полза от това.

Замислих се къде да отида, като си тръгна: ако се прибера у дома, пак ще ме проследят и ще ме държат под око. Мога по някакъв начин да се освободя от тях. Но къде да отида?

Мястото, където намирах убежище досега, защитената ми крепост, винаги е бил домът ми. Когато се случи нещо, когато не се чувствам добре, мястото, където отивам, за да избягам, бе домът ми. А той вече беше под наблюдението на мафията. Домът ми беше най-личното ми място. Вече нямаше нищо лично в него. Усещането за това ме притесняваше. Спокойствието ми беше нарушено.

Обратният Ахмет и журналистката си наляха вино, сгушиха се един до друг и угрижено се заиграха. Уж се окуражават взаимно, казваха си, че ще се измъкнат от тази ситуация. Гледайки ги как се забавляват, разбрах, че са правили същото нещо и преди да се появя. Нямаше как да стигнат донякъде с тази скорост. И двамата бяха лишени от страст. Не обичам секса без тръпка, не ми харесва.

Погледах ги с малко съжаление. Постоянно си казваха какво могат да направят. Изглеждаха жалки.

— Тогава им дайте касетата, която имате, и се спасете! — предложих аз.

— Няма да ни повярват… — рече журналистката.

— Разкажи им същите неща, които каза на мен. Не се знае, може пък да повярват. — И сама не вярвах на думите си, но ми беше омръзнало от тяхното хленчене.

Никой не е в безизходица. Просто някои решения не ни допадат.

— Наистина ли? — попита тя.

— Можем да опитаме — каза Ахмет. — Да слезем и да им я дадем…

— Изведнъж ще бъде намесена и една касета, за която те дори не подозират. На всичко отгоре е запис. Ще си останем само с това, че сме объркали положението.

Имаше логика в разсъжденията й.

— Оригиналът е все още в теб, нали? — обърна се тя към мен.

— Да, вкъщи е… — потвърдих.

— Ако дадем оригинала? Да слезем и да поговорим с тях, ще отидем заедно у дома ти и ти ще им я дадеш. Така ще приключи всичко! Какво ще кажеш?

Ако се съди по вида й, журналистката беше възприела това решение като най-подходящо и бе твърдо решена да го приложим час по-скоро.

Беше ясно, че касетата не се смята за доказателство, освен това всеки можеше да разкаже каквото си иска с цел да пусне слух. Нищо от този разказ няма стойност, докато не бъде доказано. Особено ако казаното принадлежи на вече мъртъв травестит, надеждността му беше нулева. С други думи, нямаше нужда да проявяваме алчност по отношение на касетата. Изслушахме каквото трябваше да знаем. Освен това имахме и копие. Можехме спокойно да я извадим и да я дадем.

— Става — съгласих се аз. Лицата им светнаха.

Взехме копието с нас за всеки случай и слязохме долу тримата заедно. Доближихме се до колата, в която чакаха двама души.

Ядяха дюрюм кебап[1]. Не вървеше да ме наблюдават цял ден на гладен стомах. И те бяха хора, нормално бе да огладнеят и ожаднеят. Пиеха кола в кутийка. Като видяха, че се приближаваме, се постегнаха. Прозорецът беше отворен. Миризмата на лук се усещаше силно.

Започнах да обяснявам положението, но журналистката и фоторепортерът се намесваха на всяка дума и ме прекъсваха. Млъкнах и се дръпнах встрани. Бяха много ентусиазирани, можеха да разкажат и сами. Така или иначе, те бяха журналистите.

Ония в колата ги слушаха с неразбиращ поглед. Бяха от евтините преследвачи, наблюдаващи или наемни убийци. Съмнявам се, че дори знаеха за какво става въпрос. Наблюдаваха само мен, където и да отидех, веднага информираха по телефона човека, с когото бяха в контакт. Моите хора започнаха да се държат като пълни зевзеци. Започнаха от убийството на Бусе и безброй пъти споменаха името „Сюрея Еронат“. Като го чуха, тези в колата промениха позата си, по лицата им се очертаха странни усмивки. Аз се напрегнах.

Естествено, дългите обяснения не свършиха бързо, но свършиха.

— Добре, дайте тогава касетата — каза седящият на дясната седалка. — Да опитаме…

— Но касетата не е тук. У тях е. — Докато казваше това, Ахмет ме сочеше.

— Да вървим — рече онзи зад волана.

Мирисът на лук беше смесен с воня на пот.

Личеше си, че са малко глуповати. Качиха и трима ни на задната седалка. Ако решим да направим нещо, двамата отпред бяха незащитени. Не че имахме намерение да правим нещо.

Дори не казах адреса, така или иначе, знаеха къде живея.

[1] Агнешка и телешка кайма, арабска питка, зелена салата, лук, пипер, магданоз. — Бел.ред. ↑

29

Дадохме им касетите, които бяха у мен, взеха ги и всички заедно си тръгнаха.

Спасението не можеше да бъде толкова лесно и бързо. Ето че отново си бях у дома. В моето гнездо. Най-вероятно все още ме наблюдаваха. Така или иначе, бяха стигнали само до някаква измислена касета, а не до снимките и писмото, които търсеха.

Преди да вляза под душа, звънна телефонът. Вдигнах го. Беше София.

— Каква е пък тази касета? Откъде изникна? — каза тя.

Беше невъзможно да е стигнала до нея за толкова кратко време. Повече от невъзможно пък беше да я е изслушала.

— Едно интервю с Бусе, направено, преди да умре. В него изброява имената на всичките си познати.

— Нашите? — попита тя.

— Да — отвърнах аз.

— Защо не ми я даде преди това? Щом е била в теб? — Гласът й отново беше станал заядлив.

— Не мислех, че ще свърши работа. Нали касетите не се приемат за доказателство…

— Това го решаваме ние.

И затвори.

Честно казано, учуди ме бързината им. Беше изключителна.

След душа се опънах в леглото полумокра. Къпах се доста дълго с мисълта, че мръсотията в дома на журналистката е полепнала върху мен. Нямаше и вест за убийците на Бусе. Вероятно полицията беше включила престъплението към тези с неизвестен извършител. А аз не успях да направя нищо, нито да открия снимките, нито писмото, нито да спася незрящата майка на Бусе, нито да установя нейните убийци. Бях сама, напразно отвлечена и заплашена, а любимата ми ленена рокля беше станала на парчета. Драскотините и синините по тялото ми бяха премията от цялото премеждие.

Ако се задоволят с касетата, което въобще не ми се вярва, исках да си измия ръцете от тази работа.

В неделя вечер клубът е затворен. Тоест днес беше почивният ми ден. Все още беше светло, но аз бях страшно уморена. Исках да си направя чай с резене и да помързелувам пред телевизора. Сложих достатъчно количество вода в чайника.

Натиснах копчето на телефонния секретар, докато чаках. Имаше само едно съобщение. Бе онова съобщение, което Али ми остави, докато излизах. Върнах се в кухнята и го изслушах, докато си правех чая с резене.

— Добра неделя, аз съм Али. В офиса съм. Работя. Надявах се да ми изпратиш нещо. Но часът е почти два, след малко ще излизам. Реших да те попитам как си. Обади ми се, когато ти е удобно. Лек ден.

Не вярвах на ушите си. Не беше получил плика, който изпратих. Аз предупредих на стоянката да го занесат в 10 часа; ако съдех по това, което каза другият шофьор, Хюсеин го беше занесъл навреме. Пликът не беше стигнал до Али. Имаше нещо странно в цялата тази работа.

Веднага се обадих на Али. Мобилният телефон винаги му е под ръка. Вдигна на второто позвъняване.

— Оооо, здравей, добро утро ли да кажа, добър вечер ли… — започна той.

— Али, и след това ли не получи плика, който ти изпратих?

— Не — каза той. — След съобщението, което ти оставих, имах още малко работа, стоях може би още един час, но никой не ми е носил нищо.

— Хм, виж, това е много странно. Аз дадох плика рано сутринта на стоянката и ги предупредих да ти го предадат след десет часа. Взел го е един от шофьорите, които знаят офиса.

— Ако го е оставил на охраната, не знам, но на мен не ми го донесоха. Пък и на излизане срещнах пазача Невзат, нищо не ми каза.

Както ставаше ясно, Невзат беше и пазачът, и градинарят на офиса.

След като затворих телефона, се опитах да подредя мислите, които минаваха през ума ми. Аз сложих нещата в плик и го дадох на шофьора от спирката чрез помощника на магазинера. Тези от спирката ми потвърдиха, че са го получили. След това водачът на таксито, в което се качих, ми каза, че Хюсеин е излязъл към 10 часа, за да занесе плика, но следобед все още не се бил върнал. Оказва се, че пликът е тръгнал от стоянката към офиса, но не е стигнал дотам.

И бездруго се съмнявах в този Хюсеин, който изникваше във всеки удобен случай. Може би се е поинтересувал какво има в плика и го е отворил, а като не успял да разбере какво е, решил да проучи малко. Може би си беше помислил, че е нещо лично, свързано с мен. Но все пак имах някакви съмнения. Ако и Хюсеин е забъркан в тази работа? Ако е забъркан, от коя страна е? Едва ли е човек на Сюрея. Тези хора отстъпват три крачки назад, когато чуят за хомосексуалност. А Хюсеин… си заслужаваше. Може би е на страната на София. Или е решил да работи сам за себе си. Беше ми споменавал за детективските си мечти, дори бе изявил желание да работим заедно. Не беше невъзможно.

Когато изпращах плика, домът ми се наблюдаваше, бог знае, сигурно и в момента го наблюдават. Естествено, видели са и плика. Особено ако са забелязали първата вечер Хюсеин, докато се мотаеше с мен, вероятно са го взели на сериозно и са тръгнали по петите му. И Хюсеин, и пликът, който изпратих, бяха достатъчно примамлива примамка и за мафиотите, и за хората на партията Цел.

Щом се замислих за тези неща, ме заболя главата. Отидох и изпих две хапчета за главоболие наведнъж. Областта между веждите и косите ми ме цепеше здраво. Като че ли изпитах чувство, приличащо на угризение на съвестта. Всъщност нямаше никаква причина да се чувствам виновен или отговорен по един или друг начин. Но все пак влиянието на логиката ми не спираше главоболието.

Мога дори да кажа, от една страна, стана добре, че се замислих: поведението на Хюсеин, невъзпитаното и безпардонното му натискане, на това отгоре появата му снощи в клуба, влизането му, използвайки моето име, събирането му после с дебелата Мюжде. Всичко, изброено дотук, като нищо можеше да оправдае каквото му се е случило. Но наранената ми гордост и желанието за отмъщение колкото и да са силни, не ми позволяваха това. Аз всъщност имам златно, дори платинено, не, брилянтно сърце. Измъчваше ме мисълта, че може да му се е случило нещо, и то докато ми прави услуга.

Обадих се на стоянката и попитах за Хюсеин с най-хладния си глас. Телефонът вдигна бръснатият младеж с татуировка на ръката, за когото предполагам, че е приятел на Хюсеин. „Още не се е върнал — отговори той с престорен тон. — Ако се върне, ще го изпратя.“

Малко поуспокоилите ми се нерви отново изригнаха. Един вътрешен глас ме приканваше да отида на бегом до стоянката и добре да подредя това мазно куче. Отиди и се разтовари едно хубаво!

Не се вслушвам във всеки вътрешен глас. И този път постъпих така. Седнах в най-любимия си фотьойл и взех списанието за компютри, което вече трети ден стоеше неразопаковано. Но това момче го набелязах, все някой ден ще ми падне в ръцете. Все ще намеря удобен случай и ще го пребия. Разлистих ей така страниците на списанието. Ако реша да чета, имаше куп страници с обща информация. Нямах намерение да насочвам мислите си натам. Изпих си чая и станах.

Започнах да обикалям апартамента. Правя го винаги, когато се опитвам да се концентрирам върху даден въпрос: подреждам дома, изхвърлям ненужните неща, отделям нужните, размествам някои вещи. За кратко време издържам на направените промени. След това в понеделник идва чистачката, връща всичко на мястото му и се успокоявам.

Първо трябваше да събера купчината, разхвърляна върху канапето. В нея имаше всичко: от гащи до единични обеци, от тетрадки до снимки. Започнах да подреждам набързо и от един стар бележник изпадна тесте снимки от казино. Бяха стари, черно-бели и името на казиното беше защипано между снимката и картона. Прегледах ги отгоре-отгоре. И изведнъж загрях. Беше една нощ, в която бяхме много голяма компания и Бусе позира между ръцете на Ферух. Белкъс я нямаше на снимката. Явно, Белкъс не е била с нас тогава.

Започнах да разбирам защо Ферух тича подире ми. Онази вечер, когато аз станах от масата им, Бусе отиде при тях. Знаех, че правят нещо тримата, но бях забравила за „специалната“ и близка връзка на Ферух с Бусе. Значи и Ферух се беше развълнувал да разбере какво има между документите на Бусе. И той се опитваше да спаси задника си.

Веднага грабнах телефона и се обадих у тях. Вдигна Белкъс. Проведохме един безсмислен разговор. Опитах се да намеря някаква причина, за да попитам директно за Ферух. Не успях. Каквото и да кажех, Белкъс щеше да изревнува.

Попитах как е Ферух, изпратих му поздрави и затворих.

Откакто взеха касетата, нямаше вест от София и нейната банда изнудвачи. Дали бяха открили „Пасата“, който оставих на паркинга на Културния център? София не ме беше попитала за това. Ако не са го открили, защо не са по петите ми. Сюлейман намери работното ми място, по същия начин можеше да намери и дома ми, както бе открил клуба. Защо не се беше появил тук досега? Трябваше да дойде, най-малкото за да научи къде е колата му и да я вземе. С няколко едри типове, които да се справят с мен, защото сам нямаше да успее. Всъщност този Сюлейман какво искаше?

Тази нощ времето беше по-хладно от обикновено. Дори имаше и лек полъх. Не беше обичайната влажна и задушна истанбулска нощ. Не бях пуснала телевизора или музика, тишината ми се стори странна.

Лекарството ми се отрази добре, главоболието ми намаля. Взех една от преполовените книги на тоалетката, чакащи да бъдат приключени. Заспах още преди да дочета и една страница.

30

Днес ще погребват Бусе. Тоест ще дойде очакваната развръзка. Най-малкото ще разбера кой урежда погребението. Опитвах се да потисна любопитството си, но имаше още време. Чакането беше изнервящо.

Ако продължа да си лягам рано и да ставам рано, режимът ми ще се обърка тотално. Нощем съм жена, а денем мъж. След церемонията, ако не ми се случи нещо, трябва да легна малко и да си почина, в противен случай довечера в клуба ще бъда като парцал: торбички под очите, поглед с изтощен блясък, без кокетство, без игривост. Изцяло изкуствени смехове един след друг. Никак не ми харесва!

Взех си душ, направих си кафе, гледах телевизия, докато чаках вестника, облякох се, преоблякох се… Все още нямаше никого на вратата, нито пък ми звънеше телефонът.

Госпожа Сатъ знае, че ставам късно, и затова идва към обяд. Не обичам някой да се движи у дома, докато аз спя, а звукът на пералнята и прахосмукачката не мога да го търпя въобще. Затова обикновено, когато идва госпожа Сатъ, излизам. Прекарвам този ден по магазините, в киното или в офиса.

Но все още има много време, докато тя дойде.

Вестникът пристигна, прегледах го. Погледнах рубриките, които чета редовно. Видях снимките, докато разгръщах страниците с мода, и реших, че това, което съм облякла, е прекалено фрапантно за погребение. Трябваше да се преоблека. Но не можех да реша дали да облека мъжки или женски дрехи.

Сега, ако на погребението има много от нашите момичета, а както изглежда ще има, тогава трябва да се облека семпло, но като шикозна дама; ако ли пък е като погребение на някого от квартала, трябва да съм в мъжки дрехи.

Накрая у мен надделя желанието ми да бъда лъскава. Облякох си тъмносинята мини рокля. Без ръкави, с кръгла яка, цип отзад и леко разширена надолу къса пола. Да, дотук е семпло. Лъскава ме прави синята плетена шапка с периферия колкото чадър. Допълних облеклото си с черни очила „Гучи“ и къси сатенени ръкавици. Докато се опитвах да реша дали да сложа на шията си изкуствено цвете или два реда перли, пристигна госпожа Сатъ. Всъщност е жена с вкус. Попитах нея. Спряхме се на перлите. След като си обух и лачените обувки с нисък ток, бях вече напълно готова. Напомнях малко на моделите на Ив Сен Лоран от седемдесетте. Сетих се за звезди като Катрин Деньов във филма „Дневна красавица“, дори и Елза Мартинели и Шарлот Рамплинг. Присвих устни и позирах пред огледалото. Да! Отново приличах на Одри във филма „Как да откраднеш милион“.

— Наистина много добре изглеждате пак, господине.

Госпожа Сатъ се обръща към мен при всяка възможност с „господин“, защото е възпитана. Иначе въобще не можеше да се каже, че приличам на господин в тези дрехи.

Бях готова, но доколкото видях във вестника, имаше още време до обедната молитва. Нямаше нужда да отида рано и да се мотая наоколо.

Опитах се да повторя наум сурите, които помнех, ако евентуално се наложи да ги изрека. Отдавна не бях ги използвала и затова ги бях забравила. Не можах да довърша докрай молитвата „Фатиха“. Поисках помощ от госпожа Сатъ. Дойде, каза я два пъти на висок глас и, разбира се, си я припомних.

Междувременно телефонът ми не беше звънял от сутринта насам. Според мен, това беше странно. Вдигнах слушалката, за да проверя дали работи, и се заслушах. Чуваше се съвсем нормален звук. Не, не беше повреден, не беше спрян. И въпреки това никой не ме бе потърсил. Започнах да си измислям конспиративни теории: може би телефонът ми се подслушва.

Осъзнавах, че си мисля глупости. Най-добре беше час по-скоро да потърся някое от момичетата и да си уредя някоя, с която да отидем заедно.

Реших да започна с тези, които живеят най-близо до мен. Обадих се на Мелиса. Вдигна телефона сънена и, естествено, с доста мъжки глас. Попитах я дали ще идва на погребението. Говореше, като провлачваше всяка една дума.

— Къде ще бъде то, како? Да не ходим на далечни места рано сутрин?

Казах й, че ще бъде в Саматя.

— Опазил ни бог, каква работа имаме там? Извини ме, но и без това ми се спи. Снощи имаше малко неприятности и не можах да спя.

Не я попитах, защото не ме интересуваше какво й се е случило.

— Ти, щом искаш, отиди, ако се случи нещо важно, ще ми разкажеш, като се върнеш. Все едно съм била там — добави тя и затвори.

След това се обадих на Понпон и Ипектен, които имаха желание да дойдат. Нямаше значение, че е в Саматя. Понпон щеше да ме вземе с колата, след което по пътя щяхме да вземем и Ипектен. Понпон, естествено, ме попита какво съм облякла.

— Синя рокля — казах аз. — Не исках да отида облечена цивилно.

— Ами да, разбира се, все пак се смята за оказване на последно уважение. И аз така ще се облека тогава. За малко да се облека цивилно.

— Скъпа, но доколкото помня, ти имаш само предизвикателни сценични костюми. Ще можеш ли да си намериш нещо прилично?

— О, разбира се — увери ме тя. — Мислиш ли, че напразно пазя костюмите на покойната ми майка. Всичките чакат в нафталин за поводи като брак, погребение, съдебно заседание или други такива.

Със старомодните костюми на майка си щеше да изглежда неуместно, но не й казах нищо.

Докато чаках, копирах отново нещата за Али на едно CD. Този път, за да не разчитам само на късмета, се обадих на куриерите с мотори. Предупредих госпожа Сатъ и го предадох.

Докато облизвах плика, пристигна Понпон, сложих си шапката и слязох.

Качвайки се в колата, се огледахме една друга и започнахме да се смеем. Беше облякла тъмносив къс костюм като на класна учителка.

— За бога, облича ли се вълнен костюм в тази жега?

— К’во да направя… в останалите не се побрах — каза тя. — А ти изглеждаш, сякаш не отиваш на погребение, а на ревю.

— Аскот — рекох аз.

— Моля?

— Аскот… конните надбягвания в Англия. Където всички демонстрират шапките си…

— Като в „Моята прекрасна лейди“ ли? — попита тя. Културно момиче е. Знае ги тези неща. Също така знае и че обичам Одри Хепбърн.

Покискахме се, докато вземем и Ипектен. Беше цивилно облечена, може би защото и двете не й бяхме казали нищо.

— На какво сте се направили бе? — започна тя. — С тези дрехи няма да ви допуснат до молитвата. Ще ни замерят с камъни.

— Че кой ще се моли? — каза Понпон. — Ще стоя отстрани, ще гледам минаващите и ще приемам съболезнования.

— Както виждаш, и аз нямам намерение — заявих.

— Много добре изглеждате! — Ипектен беше укоряваща. — Тогава за какво ще ходите? Да провокирате хората ли?

— Виж — казах, — ако хората ще се провокират от това, да се провокират! И бездруго от бездействие се съсипваме като народ.

— Може дори да се получи добре. — Понпон се изсмя звучно. — Време е. Да става каквото ще.

— Недейте, за бога! Отиваме на погребение, а не на гей парад.

Питайки този-онзи, намерихме джамията в Саматя. Дворът й беше малък, но точно до него имаше детски парк. Паркирахме отпред. Отворихме вратите на колата и останахме да чакаме вътре. Изкарах дългите си крака и ги провесих надолу, като ги държах успоредно един на друг. Трудно се седеше дълго в тази поза. Преметнах краката си един върху друг.

Погребенията бяха две и двата трупа чакаха. Имаше още около половин час. Видях някои от нашите момичета наоколо. Повечето бяха облечени неофициално, изчистено. Огледах се за Хасан, но все още го нямаше. Но един голям букет цветя, който бяхме изпратили от името на клуба, беше поставен точно до покойните. Сред голямата навалица зърнах Джюнейт. И той ме видя. Поздрави ме леко с глава, без да усетят стоящите до него. Беше явно, че се срамува. Не смее да дойде при нас пред всички, но пък не пропускаше да окаже почитта си към починалата.

Навалицата се увеличаваше. От мястото, където стояхме, виждахме само идващите от едната посока и вратата на джамията оставаше извън периметъра на погледа ни. Ако продължаваше по този начин, можех да изпусна този, когото търся, въпреки че не знаех кой е точно той. Решихме да слезем и да се смесим с тълпата.

Предполагах, че ще я срещна тук, но не можеше да се каже, че искам първо с нея да се видя. Като ни видя, Гьонюл се нахвърли върху нас. На главата си имаше кърпа с десен на шал, а на очите си носеше огромни очила.

— Ето, личат си верните хора! — каза тя, докато се опитваше да ни прегърне.

Бутна шапката ми. Широката периферия образуваше естествено защитно пространство срещу такива като нея, които се опитваха да прегръщат без покана. Запознах я с момичетата. Може би заради вида на Ипектен я почувства близка и я хвана под ръка; като подсмърчаше, разказваше за Бусе. Ипектен е нетърпелива. Веднага се отегчава. Не можах да разбера защо я понася.

Понпон зададе ловко въпроса, който я измъчваше:

— Откъде се появи тази цоцолана?

Обобщих накратко коя е Гьонюл. Изслуша ме с отворена уста, клатейки глава.

Обърна се на другата страна с думите: „Дано не остане с нас“, и млъкна.

Дошлите за другото погребение ни гледаха малко неодобрително. Въобще не им обърнах внимание. Имахме право да бъдем тук толкова, колкото и те.

Прегърнахме се с Бейза Самосвала, която беше известна като побойничка. В такива дни по традиция между нас цари атмосфера на толерантност. Беше разпуснала дългите си черни коси върху раменете. Беше семпло и впечатляващо облечена. С дънки и едноцветна тениска, но пък гримът й бе солиден.

— Сега имамът като за „мъж“ ли ще проведе молитвата? — попита тя, без да чуят другите.

Изсмях се. Веднага си потиснах смеха, като захапах бузите си отвътре, както прави Ажда Пеккан.

Най-после се появи и Хасан. Слизаше от една кола. Панталонът му пак беше с ниска талия. Докато подаваше ръка на някого да слезе, цепката на задника му се видя изцяло. Погледът ми се премести от задника на Хасан към човека, на когото помагаше да излезе от автомобила, и замръзнах: София!

Знаех, че Хасан се среща със София, но не бях предполагала, че ще върти номера зад гърба ми и ще дойдат заедно на погребението. Като ме видя, помаха отдалеч и се усмихна фалшиво.

София успя да слезе от колата. Очилата, които беше сложила, покриваха по-голяма част от лицето й. Устата й изглеждаше подута. Отидох при тях.

Да, лявата страна на София беше подута. Имаше и синина, която се бе опитала да прикрие с фон дьо тен. Устните й се кривяха, говореше трудно.

— Въобще не беше лесно да ги убедя за теб — обясни тя и показа лицето си.

Стиснах устни и затворих очи. Какво сега, яла е бой заради мен ли? Прегърна ме.

— Дори и да не приемаш, аз си те обичам.

Не знаех какво да направя. Не ми идваше да я прегърна и да заплача от благодарност. Опипах гърлото си; не, нямаше възел или нещо голямо колкото юмрук, което да го запушва. Тоест не се бях разчувствала. Потупа ме по рамото с разбиране, по доста небрежен и мъжки начин.

Хасан забеляза недоволния ми поглед въпреки черните ми очила „Гучи“. Нямаше как да не го усети. Беше притеснен. Притеснението му се дължеше не толкова, че е при София, а по-скоро, че искаше да каже нещо.

Когато ме прегърна, му изсъсках в ухото: „Ах, ти змия!“ Това беше достатъчно. Вече по време на цялото погребение няма да може да се възстанови. Не знам какво го свързва със София, но когато става въпрос за нея, е сигурно, че няма добро намерение. Може би и Хасан е част от бандата изнудвачи на София.

— Мога да обясня — каза той.

— Сигурна съм — отвърнах аз.

Обърнах си главата на другата страна. Не ми беше интересно. Беше без значение. Нямаше да ми е трудно да изтрия Хасан от живота си и от клуба.

Замислих се, че венецът, изпратен от кварталния магазин, не може да е за Бусе. Междувременно се появи група от няколко наши момичета активистки. Не познаваха много от нас, но ето че изпълняваха задължението си да участват на погребението на травестит, жертва на убийство с неизвестен извършител. Също както пред моргата, бяха готови да избухнат. Правеха кратки, насечени и твърди движения. Гледаха наоколо с ядосани погледи и при първа възможност се опълчваха. Абсолютно имаха право в протестите си. С цялата си душа бях на тяхна страна. Колкото и да не изглеждаха организирани, успяваха доста систематично да протестират срещу събитията. Трудно може да се каже обаче, че харесвам и стила им, аз съм повече тип светска личност.

Обедният призив за молитва беше отправен, някои от хората влязоха в джамията, за да се помолят. Видях как Джюнейт, а също и Ипектен влязоха в джамията. Като се сетих за въпроса на Бейза Самосвала, се замислих: Ипектен в коя част на джамията ще се моли: в мъжката или в женската?

Докато си подредя мислите, една след друга пристигнаха три тъмни лъскави коли. Настана раздвижване сред тълпата. Беше в посока към колите, придружено със звук, разнасящ се като бучене.

Висока съм, но от навалицата не можах да видя кой слиза от автомобилите. Съзрях костюмирани мъже. Двама от тях носеха пищен венец.

Зад мен чух отнякъде Гьонюл да вика:

— А, ето я леля Сабиха!

Веднага се смесих с тълпата с цел доближаване до колите. Не беше много лесно с огромната ми шапка, но с ударите с лакът, които нанасях неусетно, и с един лек ритник успях да си проправя път.

Пред едната кола в средата имаше струпани хора. Беше отцепена от костюмираните. Задните врати бяха отворени. От близката до мен страна с авторитет стоеше госпожа Сабиха, с празен поглед, забит в една точка, който я издаваше, че е сляпа. Лицето й въобще не беше подпухнало от сълзи. Изглеждаше само изтощена. Подаваше ръка към доближаващите до колата, за да я целунат. На ръката носеше семпъл пръстен.

Охраната не разрешаваше на никого да се доближи до нея, а ако някой успееше, можеше само да й целуне ръка.

От другата страна на колата, която аз не виждах, имаше друго струпване на хора. Навалицата продължаваше да се бута, но от уважение към погребението нямаше много шум. Трябваше леко да се наведа, за да видя другия човек в колата. Приклекнах.

Шокирах се от ощипването, което получих в този момент, и още повече от това, което видях: на задната седалка до госпожа Сабиха седеше Сюрея Еронат!

Не обърнах внимание кой ме ощипа по задника и заобиколих от другата страна. Като видях на седалката на шофьора Сюлейман, се изненадах още повече. Изпуснах една псувня, която показваше учудването ми. Естествено, всички глави се обърнаха към мен. Вече имах видимост към колата около два-три празни метра. Спогледахме се със Сюрея Еронат очи в очи.

Гледаше ме също както от снимките, с важен, разбиращ поглед и наченка на лека усмивка в края на устните си.

31

Споглеждането ни със Сюрея Еронат беше кратко. С ръка той ме покани в колата. Охраната му се отдръпна и ми направи път. Доближих се към него с подбутванията на тези зад мен, а и с малко любопитство.

— Стигнах до вас много по-трудно, отколкото предполагах — каза той.

Погледът му впечатляваше. Мимиките му бяха оскъдни, дори можеше да се каже, че ги няма въобще. Но очите му бяха като две чисто черни, постоянно движещи се буболечки. Избягнах погледа му и се огледах наоколо. Бях обградена от охраната му. Сюлейман — „Гари Купър“ стоеше на предната седалка като паметник. Дори не се обърна да ме погледне. Като че ли не беше той този, който преди две нощи ме сваляше и ме съблазни със срамежливите си погледи. Ето такива неща можеха да съсипят доверието на човек.

— Исках да се видя с вас. Сюлейман не можа да постигне успех — казвайки това, докосна рамото на седящия на предната седалка мъж. — Моля ви да не си тръгвате веднага след погребението, дори ако е възможно, нека си тръгнем заедно.

Беше ясно, че това не е предложение. Приех, без да се замисля. Повярвах, че след като госпожа Сабиха е при него, няма от какво да се притеснявам.

— А сега, ако ме извините, бих искал да взема участие в молитвата.

Да, бях се изправила точно до колата и му препречвах пътя. Отдръпнах се. Слезе и тутакси бе обграден от охраната си. Напредвайки към двора на джамията, се обърна към мен:

— Изчакайте ме в колата.

Авторитетът в гласа му беше неоспорим. Може би това е, което наричат харизма. Иначе какво толкова имаше този мъж, за да бъде преследван? Откъдето минеше, хората се отдръпваха и му правеха път.

Сюлейман каза:

— Заповядайте в колата, не стойте на слънцето.

Учудих се. Като че ли не беше той, който се опита да ме отвлече, изяде си боя от мен и бе оставен с вързани ръце, без кола в планината. Не отстъпваше въобще от учтивостта си. Благодарих, но не се качих. Само се наведох и изказах съболезнованията си на госпожа Сабиха. Представих се като приятел на Февзи.

Бусе беше права, когато ми каза: „Слепите много те опипват.“ Докато говорехме, тя взе между ръцете си ръката ми, която беше облечена в ръкавица. Освен това беше ясно, че обонянието й също е добро. Веднага разбра, че парфюмът, който използвам, не беше мъжки.

— Вие сте приятелка на Бусе, нали, чедо? Не се мъчете да казвате „Февзи“. И аз напоследък все й казвах Бусе.

Искаше ми се да я попитам какво прави тук, в колата на Сюрея Еронат, къде се е крила толкова дни и как е изчезнала. Но тя искаше да чуе гласа на имама и ме накара да млъкна, докосвайки устата ми с ръка. Притвори клепачи и започна да се моли, като мърдаше устните си, казвайки нещо, неясно какво. Сега забелязах дълбоката болка върху лицето й. Слепите очи, които гледаха, без да виждат, прикриваха страданието й. А сега околоочните мускули се тресяха, краищата на устните се напрягаха, а челото се стягаше и се отпускаше. Всеки един движещ се мускул изразяваше болката по различен начин.

Сигурно изглеждах смешно така: задникът ми навън, а горната част на тялото ми в колата. Приех временно поканата на Сюлейман и седнах вътре. Климатикът работеше, въпреки че вратите бяха отворени. Нямаше особен ефект, но все пак беше малко по-хладно в сравнение с въздуха навън.

След като приключи молитвата си, госпожа Сабиха изрече на глас: „Амин“, но едва се чу. Като я чух, и аз се сетих да се помоля. Изрекох молитвата „Фатиха“, която си бяхме припомнили с госпожа Сатъ, преди да изляза от къщи. Май забравих и изпуснах една част. Но според нея бяха важни не думите, а намерението. Тоест ако все пак вършеше някаква работа и в непълен вариант щеше да свърши работа.

От движението на хората разбрахме, че молитвата за погребението беше приключила. Исках да разбера дали Сюрея Еронат ще се включи в носенето на ковчега и затова излязох веднага от колата и се насочих към джамията. Сюлейман бе забелязал, че слизам бързо, и неочаквано се обърна към мен, за да види какво правя. С ръце му дадох знак да си стои тихичко и че няма нужда да се паникьосва. Потъна отново в седалката си.

Да, Сюрея Еронат пред всички беше сложил рамо под ковчега на Февзи/Бусе. Странното бе, че наоколо нямаше никой от медиите, които обикновено се опитваха да го следват навсякъде. Нямаше нито фотограф, нито телевизионна камера. Беше ясно, че изборът на джамия сред тесните улички в отдалечен от хорските очи квартал си беше доста съзнателен. Медиите не бяха успели да се доберат дотук. Или не им беше разрешено да се доберат. Те бяха отцепили квартала в пълния смисъл на думата.

Сюрея Еронат подпира ковчега само няколко секунди. Охраната, която го придружаваше, го замести. Той се ръкува с няколко души и обграден от охранители, се върна при нас.

Гардовете образуваха защитна стена около него. Но все пак няколко души успяха да преодолеят този жив плет, за да се ръкуват, дори да го прегърнат и да му целунат ръка. Не се учудих, когато видях сред целуващите ръка секретаря в правосъдието, завряния зет, съпруга на съседката със закръглените бузи Айнур. Не изпускаше възможност да покаже уважението си към Сюрея Еронат, чиято снимка беше окачена на видимо място на стената в дома му. Един бог знае колко други неща беше направил досега. И без това всеки, който се изправеше насреща ми, се оказваше или от бандата изнудвачи, или от партия Цел.

Освободиха терена около Сюрея Еронат, за да може да се качи спокойно в колата. Аз бях изблъскана леко встрани в навалицата, която го наблюдаваше.

След като се качи, погледът му се плъзна наоколо и спря, когато ме откри.

— Заповядайте, да ви закараме. И да поговорим малко, докато пътуваме — каза той.

Гардовете, които наблюдаваха движението на ръката му, ме избутаха към него. На задната седалка седяха той и госпожа Сабиха. Особено с тази шапка на главата ми нямаше как да се вместя при тях.

— Ако искате, заповядайте отпред — предложи той.

Поисках. Гардовете този път ме избутаха до другата страна. Вратата се отвори, аз си свалих шапката и се качих. Три коли потеглихме в конвой.

Шапката в ръката ми не се побираше никъде. Опитах се да я сложа в скута си, но не се получи, не се побра и между мен и Сюлейман, опитах се да я пъхна между краката си, не успях.

— Ако позволите да я взема, нека да я сложим отзад на прозореца — каза той. Беше спокоен и учтив, повече, отколкото се надявах. Подадох му шапката си. Свалих си тъмните очила и ги задържах в ръка. След което опитах да се обърна към него и полуседнах.

— Моля, да си поставите предпазния колан — обади се Сюлейман.

Изпълних каквото каза. Ефектът на климатика започна да се усеща, след като се затвориха вратите. В колата се разпръскваше освежаваща хладнина.

— Слушам ви — заявих аз. Тишината ме напрягаше.

— Първо искам да кажа, че оценявам това, което сте направили — започна той. — Наредих да наблюдават какво правите и научих, че ни помагате, за да защитавате Февзи — Бог да му даде покой, знам също така и защо се опитвате да стигнете до леля ми Сабиха.

Очевидно през последните няколко дни бях под постоянно наблюдение и преследване: от една страна, бандата изнудвачи на София, от друга страна, хората на партия Цел. И не бях забелязала нито едните, нито другите. Значи това беше разликата между аматьорството и професионализма.

— Бъдете спокойна. Всичко, което търсят, е у нас. То и без това си беше у нас. Нямаше нещо, което да представлява заплаха. Унищожих всичко. Със собствените си ръце.

Щеше да бъде добре, ако беше пояснил още малко. Забелязах, че е разбрал от учудения ми поглед. Продължи:

— Както ви е известно, връзката ни с Февзи приключи преди много време.

Почувствах се неудобно да слушам пред Сабиха и Сюлейман една така спокойно разказвана педерастка история от миналото му, още повече история със сина на един от присъстващите. Забеляза го.

— Сюлейман знае всичко за мен. От малък е при мен. Като истински син ми е. Нямам нищо, с което да се притеснявам от него.

Какво сега, в момента Сюлейман ли задоволяваше тайните и забранените му желания? Беше преминал от едрогърдести травестити до високи и яки бодигардове ли? Обърнах се и погледнах Сюлейман още веднъж. Моят Гари Купър слушаше, без да отдели очи от пътя. Едва доловимо се чу гласът му:

— Моля ви, господине. Какво говорите. Вие винаги сте се държали с мен като баща.

Не можах да уловя дали в гласа му имаше страст, но дори да беше само уважение, това чувство го караше да потрепва. Замислих се, че вече няма такава любов, която да се крепи на уважението и да кара гласа на човек да трепери.

— Благодаря ти, Сюлейман — каза той. — При необходимост ще жертва и живота си. Но досега, слава богу, не се е налагало.

Сабиха стоеше безмълвна и неподвижна, сякаш към слепотата й се беше добавила и глухота. Постоянно въртеше халката на лявата си ръка. Сюрея сложи едната си ръка върху дланите й.

— А леля ми знае всичко от години. Каквото знае тя, го знае единствено Бог. Това е.

Сабиха поклати глава и от очите й се стече тънка като конец сълза. Поддържаните и нежни ръце на Сюрея обгърнаха нейните. И ги стиснаха. Това стискане превишаваше нивото на нежност. Не можех да знам колко я заболя жената, но сълзите й се увеличиха.

Докато й говореше: „Не е успокоение да ти кажа да не страдаш. Знам, че страдаш. Това е съдба. Не можем да я избегнем“, лицето на човека пак беше като лед.

Сабиха се обърна към него, въпреки че не виждаше. Сюрея я дръпна към себе си и я облегна на рамото си. Бяха като прегърнати майка и син. Не, не приличаха особено, разликата в годините им не беше толкова голяма. Сабиха извади носна кърпичка от ръкава на дрехата си и избърса с нея очите и носа си. След това захапа края на кърпичката и продължи да плаче.

— Връзката ни с Февзи приключи, но с леля Сабиха остана. Когато имах възможност, наминавах и й целувах ръка, в навечерието на празниците винаги й се обаждах. За мен тя е като майка. Още от първото ни запознанство също ме обикна като свой син. Когато съм имал неприятности, винаги ме е изслушвала, без да се отегчава. Разказвах й всичко. В християнството има изповядване, нещо такова. От години наред ходя при нея, когато възникне проблем, когато не мога да взема решение за нещо или ми е гузна съвестта. Винаги съм й разказвал.

Обясненията бяха добри, но нещо липсваше. Липсваше чувство. Докато разказваше всичко това, нямаше и капка чувство. И бездруго говореше без мимики. Като добавих и сухия му глас, направо замръзнах. Ако четях каквото казва, може би щях да му повярвам, но докато го слушах, бе трудно да се убедя.

— Вече ще живее с мен, с моето семейство, ще бъде член на семейството ми. Дължа й го. Ако й помогна поне толкова, ще бъде достатъчно за мен.

Не разбирах особено това положение на уважение-обич-страх. Не продължи дълго. Постоянният плач на Сабиха беше повлиял не само на моите нерви, а и на нервите на Сюрея Еронат.

— Спри вече!

Бутна Сабиха от рамото си. Беше достатъчно твърд и авторитарен. Театърът беше приключил. След като получи побутване и забележка, Сабиха млъкна. Наистина се зачудих в тази кола, до Сюрея Еронат, хайде не само в колата, в дома му, под ръката му, пред очите му, колко души има, които са доброволно до него.

— Много преди да стигна до положението, в което се намирам, осъзнавах колко може да ми навредят тези снимки, ако попаднат в ръцете на някого и излязат наяве. Но Февзи беше яростно привързан към спомените си. Не искаше да ги унищожава. Беше упорит. Това бяха неговите спомени. Известно време уважавах това.

Излязохме на Околовръстния път. От затъмнените стъкла навън изглеждаше тъмно. Невъзможно бе да ни забележат. На Сюрея Еронат и това му отиваше. Бог знае, колата сигурно беше и бронирана.

— После ми каза, че ги е унищожил. Естествено, не му повярвах. Наредих да претърсят дома му. Нямаше ги.

Страхът на Сабиха вече открито се четеше по пребледнялото й лице.

— Приех, че е вярно. Но после до ушите ни започнаха да идват онези слухове. Трябваше да се направи нещо. Не знаехме къде ги е скрила. Когато я попитах, отричаше и казваше, че ги е унищожила.

„Браво“, рекох си наум. Очевидно Бусе, тоест Февзи го беше въртял доста дълго на пръста си.

— Знаехме, че Февзи е притесняван от известно време. Но не се намесихме. След това Февзи ви каза къде са снимките.

Да, беше ми разказал в клуба. В измисления офис на втория етаж. Но откъде знаеше за това Сюрея Еронат?

— Разбирам учудването ви — уточни той. — Не се измъчвайте, Хасан ви подслушваше.

Веднага схванах. Новината причини малък, дребен шок: Хасан, моят Хасан! Разбира се, Хасан беше нахлул вътре тъкмо когато аз водех онзи разговор с Бусе. По никакъв начин не можех да разбера защо се напряга толкова от Бусе, значи това е била причината.

— И Хасан ли е от вашите? — попитах неуверено.

Изненадах се. Каква връзка можеше да има с хората на партия Цел обратният Хасан, който беше внедрен сред травеститите, показвайки цепката на задника си? Освен това, щом е от Цел, защо се тътреше подир София?

Отговори с нежна усмивка. Нещата, които разказваше с тази усмивка, със сигурност заслужаваха „Оскар“. С малко мимики толкова смисъл можеше да побърка от завист изтъкнатите актьори. Значи, Хасан шпионираше за тях бандата на София. Естествено, и в моя клуб. Ще види той откъде изгрява слънцето, този показващ задника си псевдопедал.

Човекът обаче ми четеше мислите:

— Нека да не се разбира погрешно. Няма пряка връзка с нас. Нека да го наречем просто кандидат за приятел. Бихме искали да остане при вас. Би било добре и за сигурността на клуба ви…

Заповядайте! Ето че съм открито заплашвана.

— След това дойде онази злощастна нощ. Ние също научихме от телевизията. Отидох при леля Сабиха, без да се поколебая дори за миг. Знаех, че ще има нужда от мен.

Нямаше как да му се повярва, всъщност е бил по следите на снимките и писмото. Но, разбира се, не казах нищо.

— Щях веднага да я прибера при себе си, за да я защитя от неприятни събития, които можеха да се случат.

Не можах да издържа, без да го прекъсна:

— Естествено, наредихте да бъде събрано от дома й всичко писмено или съдържащо снимки.

— Точно както го казахте. При това положение не си струваше да се рискува.

— Добре, как успяхте толкова безшумно? Съседите, които отварят вратите си дори когато лети муха в блока, не знаят нищо.

— Права сте — рече той. И замълча с неясно изражение на лицето си. Пак беше пълна със смисъл усмивка, май отново заслужаваща „Оскар“. Този път не можах да разгадая значението й.

— Съседите — продължих аз. — Не му знам името, онзи, който работи като секретар в правосъдието…

— Да — каза той. — Вижте, много добре сте осведомен. Брат ни Гьокберг ни помогна. Взе необходимите мерки в блока.

— Как? — полюбопитствах аз. — Там всички са толкова любопитни, че…

— Права сте. Той създаде малък проблем в квартала. Докато всички съседи се занимаваха с този проблем, нашите хора тихомълком си свършиха работата.

Изведнъж се сетих за изгорялата къща в близост до блок „Тексой“. Спомних си дори и за миризмата на сажди, която беше изпълнила улицата.

— Пожар ли? — попитах.

Сюрея Еронат не отговори. Задоволи се с хладна усмивка. Ясен беше смисълът й. Все пак човекът не беше длъжен всяка секунда да преподава уроци по актьорско майсторство.

Известно време пътувахме, без да си говорим. Не обичам да седя наопаки в движещи се коли. Повдига ми се. И сега беше станало така. Причината да ми се повдига не беше само тази поза. Това, което научих, сложността на взаимоотношенията, сметките, които си правеха всички, дървото, което изядох от Хасан, партизанските действия на Гоькберг и на съпруга на Закръглените бузи, които всъщност въобще не прилягаха на заврян зет… Всичко. Намусих се.

— Добре ли сте? — попита той.

— Да — отговорих аз, — благодаря. Стана ми малко лошо от седенето на обратно.

— Моля ви, не се безпокойте. Седнете така, както ви е удобно. Ако искате, можем да спрем за малко, да подишате въздух. Сюлейман?

Сюлейман веднага намали и започна да се престроява в дясната лента.

— Не, няма нужда. Наистина съм добре — зауверявах го аз.

— Както кажете.

— Искам да ви попитам нещо — продължих аз.

— Заповядайте. Ако е нещо, с което мога да бъда полезен, с удоволствие…

— Защо ми изпратихте Сюлейман? И то опитвайки се да ме съблазни?

Засмя се. Този смях беше истински. Естествено, беше умерен, но поне бе истински.

— Той само трябваше да ви доведе при мен. Ако ви е харесал, естествено, аз не знам. Но ние не сме нареждали нещо в тази посока.

Сюлейман почервеня до ушите си, но не каза и дума.

— Няма нужда да се срамуваш, Сюлейман — рече Сюрея. — То се вижда колко хубав и привлекателен е господинът. Ако си го харесал, кажи открито. Ако искаш, можем пак да поканим госпожата.

Това предложение стана повод да ми се повдига още повече.

— Няма такова нещо, господине… — започна да заеква Сюлейман.

Беше невъзпитан и нетактичен. Тоест заявяваше, че не ме е харесал. Добре направих, като го пребих. А Сюрея се усмихваше и гледаше.

— Освен това доста сте го поступали. Самочувствието му бе накърнено. Не очаквахме.

— Извинявай, ако съм ти причинил болка — обърнах се към него аз. Бях сигурен, че съм му причинил сериозна болка. — Да беше ми казал.

— Не беше моя работа да разкривам имена — отговори Сюлейман. В гласа му звучеше тонът на разсърдените деца. Гледах го в профил, на обратната светлина се виждаше само адамовата му ябълка, която играеше нагоре-надолу при преглъщане. И все пак не отделяше очите си от шосето. Дори един път не се беше извърнал да ме погледне.

— Де да бяхте ми изпратили съобщение по телефона, за да ме предупредите. Напразно попаднах насред изнудвачите — казах аз.

— Права сте, но беше възможно домът ви да е наблюдаван и подслушван. Не можех да поема такъв риск.

Всъщност беше прав. Домът ми бе под наблюдение. Не знаех дали не се и подслушва.

Сабиха спря да плаче, но обърна главата си към прозореца, за да покаже, че не ни слуша. Не виждаше, но изглеждаше, сякаш гледа навън.

— Добре, но сега е въпрос на време медиите да го научат. Участвахте в погребението заедно с хората. Качихте травестит в колата си. Взехте под опеката си майката на друг травестит — извинете, лельо. Наведнъж изложихте пред очите на хората всичко това, което от толкова отдавна се опитвате да пазите и да криете.

— Казват, че на око, което се пази, се забива треска. Взехме необходимите мерки. Но сте права все пак, може да се разчуе. Но ако погледнем от другата страна, имиджът ми ще се подобри, ако се разбере, че приютявам сляпа и възрастна жена, която ми е далечна роднина и чийто син е станал жертва на убийство. Грижите за хора от различни прослойки, които приемаме в партията, ще подчертае наличието на гъвкави виждания в нея. Всъщност няма нищо притеснително. Всичко протича под контрола ни.

— А аз, която съм забелязана да се качвам и да слизам от колата ви?

Естествено, докато задавах този въпрос, повдигнах максимално нагоре едната си вежда. Малко разтворих и устните си. Това е мимика, която ми харесва, когато я направя пред огледалото.

— Във всяко семейство, а и между роднините може да има някои неодобрявани личности. То не е причина да ги изключваме. Особено в такива тежки времена. Ние като партия разтваряме обятия за всеки. Нашите поддръжници са достатъчно зрели, за да приемат това с разбиране.

Да, такива хора не биха направили и крачка, без да я премерят. Може би имаше и емоционален характер, но ето че всичко, което правят, накрая се опираше на елементарна аритметика.

— Мислите ли да предприемате нещо по отношение на убийците на Бусе, тоест Февзи? Една огромна банда изнудвачи…

Като чу името на Февзи, очите на Сабиха отново се насълзиха.

— Знаем кои са — отвърна той. — И вие, и ние.

— Банда, която досущ като октопод е пуснала пипалата си навсякъде — уточних аз.

Сабиха вече плачеше с глас. Кърпичката в ръката й беше прогизнала. Не издържах, подадох й кутийката салфетки, стояща между мен и Сюлейман.

— Зап’вядайте, използвайте тези — казах аз.

Благодари ми безмълвно. Изтегли една от кутията и си издуха носа.

— От известно време знаем за тяхното съществуване. Дори се случи да послужат и на нас. Но, както и вие сте установили, прекалено много са се разраснали. Корените им се опират на здрави места. Невъзможно е да се справим с всички накуп. Установихме имената, свързани с убийството на Февзи. Засега целта ни са само те. Но не се притеснявайте, предприехме действия. — Намигването с минимална мимика в лицето, в смисъл на „не се и съмнявайте“, беше наистина учудващо.

— Дотук добре, но аз как ще се отърва от тях? Както знаете, те са на моята глава. Следят ме, наблюдават дома ми, с една дума, на главата са ми. Аз не притежавам вашите възможности. Ако реша да се справям с всеки един поотделно, няма да ми стигне живота.

Известно време остана безмълвен, докато ме гледаше в очите.

— Госпожа София получи необходимите указания по време на погребението. Надяваме се, че се е убедила. Известно е, че когато се работи с такива институции, невинаги се остава на едната страна и това трябва да се взема предвид. Поради тази причина от самото начало ръцете трябва да се държат здраво. И нашето положение е точно такова. Око за око, зъб за зъб… Разкрихме си картите. Вече е ясно какво ще правят. Тази общност също си има свои неписани правила. Колко е безмилостен светът, в който живеем. Но трябва да призная, че с касетата, която извадихте вчера, малко пообъркахте положението.

— Как така? — попитах. — Касетата не може да е доказателство за нищо. Ако не се лъжа, по този въпрос има дори и решение на Върховния съд.

Отново се засмя неясно.

— Да, има такова решение, но както и вие знаете много добре, за разпространяването на един слух не са необходими доказателства.

Неизвестно защо изпитах нужда да мина в защита:

— Нали знаете, че оригиналът беше в онази жена, журналистката.

— Госпожа Айше Видинли… — каза той, като поправи моето „жена“ с „госпожа“.

Да, вярно, че се казваше Айше. Името на журналистката, което не можех да си спомня толкова време, беше от най-обикновените — Айше. На всичкото отгоре аз обичам това име.

— А и тя, тоест Айше Видинли дори беше предложила интервюто си на вестника.

— Със сигурност нямаше да бъде публикувано.

Толкова категорично изрече това, че беше невъзможно човек да си помисли обратното.

— Извинете ме тогава, но какво точно се обърка?

— Касетата, която извадихте — рече той. — Някои хора научиха, без да е необходимо. Ненужни имена се включиха в случая.

— Те само искаха да извлекат полза от възможността — опитах се да ги защитя.

Погледна ме с усмивка.

— Не е ли достатъчно? Възможност… чревоугодничеството е един от седемте основни гряха. Но… ще се оправят…

Отново изказът му придобиваше увереност и неоспоримост. Кое как ще се оправи, беше ми любопитно какво ще им се случи, ако става въпрос за Айше Видинли и кокетката обратния Ахмет. Но любопитството ми не налагаше задаването на този въпрос. Колкото по-малко знам, толкова по-спокойна щях да бъда.

— Добре — казах аз.

Млъкнахме и двамата. Сюлейман и Сабиха и без това имаха уста, но без език. Обърнах се напред. Ако в колата не беше хладно, както ми се гадеше, досега нямаше да издържа. Но ето я благодатта на климатика.

— Къде да ви оставим? — попита той.

Съвсем естествено очаквах да ме оставят пред дома ми. Малко се обидих на този въпрос. Не го показах.

— Може на първата стоянка за таксита — отговорих аз.

Нямаше нужда да се обяснява на Сюлейман. Той чу каквото трябваше да чуе. Зави на първата отбивка и се насочи от Околовръстното към Есенлер. Приближавахме автогарата. Честно казано не исках да слизам там.

— Ако е възможно, нека не бъде на автогарата — гласът ми прозвуча леко яростно.

Продължихме към „Давут паша“. На кръстовището на пътя за колетната поща имаше стоянка за таксита. Доближихме се до първото такси и спряхме.

— Благодаря ви за вниманието. Очакваме да забравите случилото се — каза той.

Стиснах подадената ми ръка.

— И разбира се, час по-скоро да излезете от този случай.

Последното беше изречено със смразяващ кръвта ми глас. Ръката ми все още беше в неговата, гледаше ме в очите. Разбрах защо не ми е харесвал досега този мъж. Когато поискаше, черните му очи гледаха страховито.

Отново изказах съболезнования на госпожа Сабиха. С автоматично движение подаде ръката си, за да я целуна. И аз я целунах. Сюрея ми подаде шапката отзад. Слизайки, казах на Сюлейман само едно сухо „до скоро“, въпреки че въобще не заслужаваше.

Колата потегли веднага след като слязох от нея. Останах насред центъра на промишления квартал в Топкапъ, в най-елегантния си вид, с превъзходната голяма шапка в ръка.

Още преди да се огледам за таксита, при мен спря една „Корола“.

32

От отворения заден прозорец се подаде София:

— Скачай бързо.

Качих се, без да се замисля. Потеглихме.

— Проследихте ли ме?

— О, скъпа, не се опитвай да играеш наивна, моля те. Не е ли очевидно, че не може да е случайност?

Караше мъж с нервна физиономия, когото виждах за пръв път. А моят Хасан седеше отпред до него, без дори да си отвори устата. Ако му изпадне възможност от София, щеше да се обади, за да ме поздрави.

— Слушай сега, скъпа — продължи тя. — Нещата се объркаха толкова, колкото не можеш да си представиш. Имам нужда от теб.

— Нали дадох касетата…

— Не започвай, моля те. Току-що слезе от колата на човека. По пътя вероятно не сте си играли на „чичо Доктор“. Трябва да знам всичко, което ти разказа. Преди да си забравила, докато ти е прясно, без да пропуснеш дори и дума. Иначе моите обяснения няма да означават нищо без твоите думи — превъзмогвайки себе си, каза всичко това на един дъх.

— Моля те, говори бавно, едно по едно, тази скорост ми се отрази шокиращо.

Бандата изнудвачи с пипала на октопод беше на сцената с цялата си мощ. София, може би Ферух, дори и важната личност Рефик Алтън имаха по някакъв начин взаимоотношения с тях. Дори аз се намесих отнякъде и присъствах в записите им.

Противникът с мощни и много на брой пипала беше Сюрея Еронат. При необходимост бяха в сътрудничество, но търсеха възможност да се издерат. Войната за надмощие беше точно такова нещо. Сега господин Еронат искаше да приключат с този въпрос и с мен.

— Вероятно не е само молба от негова страна — казах аз.

— Ами сигурно — съгласи се София.

Надявах се да продължи. Не, не продължи.

— Е? — попитах отново.

— Какво „е“? Човекът директно ме заплаши. Искаше да каже, че ако ние човъркаме, те също имат какво да човъркат.

За любопитния Хасан толкова мълчание си беше прекалено. Не издържа:

— Каза ли поне какво е?

— Глупаци сте! И двамата… Би ли ни казал въобще? Дори на мен… не каза.

Помълчахме известно време.

— Сега — започна отново София — идваш с мен и обясняваш!

— На кого бе? — попитах аз.

— На човека, който не ме слуша, човекът, който при всяка възможност ми показва, че не ми вярва, скъпият ти приятел господин Мехмет Себил.

Преглътнах. Мехмет Себил е бизнесмен, когото познавам от години. Търгуваше със страните от бившата „желязна завеса“. От време на време се обаждаше за помощ, когато искаше да посрещне по различен начин гостите си. И аз изпращах подходящите момичета в който хотел кажеше той. Работата беше печеливша за всяка една страна. Дори не е идвал в клуба. Връзката ми с него от години беше само по телефона.

— Той ли е в дъното на тази работа?

— Не, ти пък… Той отговаря за мен, толкова. Дори и той не знае кой е в дъното. Дори не се знае има ли някой в дъното въобще. Толкова объркани взаимоотношения.

— Добре, от къде на къде ми е приятел? — учудих се аз. — Дори не съм го виждала от години.

— Не знам, скъпа. Така твърди…

— Виж го ти копелето!

София пусна един изкуствен смях.

— Нали? Хем казва, че ми е приятел, хем отгоре на всичко направи това! Както разбираш, скъпа, не всеки е наивен като теб. Въпрос на интереси. Може вече и ти да поумнееш.

София много бързо се сдоби със старото си самочувствие. Беше се върнала обратно същата острота на езика й, същото перчене.

— Добре, какво ще му обяснявам аз на него?

— Това, което си говорила със Сюрея Еронат. Първо аз ще му разкажа, след това ти… Една на друга ще потвърдим думите си. Ако се наложи и този обратният…

Споменатият „обратен“ беше Хасан, естествено.

— Викаш, ще се защитаваме една друга, така ли?

— Лично аз предпочитам да не гледам така на нещата — запази дистанция тя. — Това е възможност и за двете ни. Единствената възможност да се отдалечим за малко от тази работа, да ни оставят на мира, докато не се сетят пак за нас. Разбираш какво ти говоря, нали?

— Че защо да не разбирам?

— Не знам… гледаш ме с празно изражение, затова…

— Мисля…

Погледна подценяващо. Едно икономично движение с устни, вместо с очи, беше достатъчно да го покаже. Ако я видеше Мерил Стрийп, щеше да се пукне от завист.

— Ако не дойда? — попитах.

— Вече не остана място за шеги в тази работа. Няма нужда дори да го обсъждаме. Събери си мислите и се дръж както трябва. Аматьорската игра на детектив приключи, скъпа. Тук вече става въпрос и за твоя задник! Тоест за живота ти… Ако искаш да го опазиш, направи избора си според това. Е?

Междувременно обърнахме посоката по Е-5 и напредвахме, отминавайки поред Мертер, Бакъркьой, Атакьой. Завихме от разклона за Икителли. Тук за мен не е Истанбул и затова винаги, когато минавам, се учудвам. Откривам панорамата всеки път изцяло променена. Замислих се и се сетих, че често съм пътувала насам и всеки период между две идвания можеше да бъде изразен с години.

Някога медийните гиганти смятаха за голямо постижение да се прехвърлят тук един след друг, но сега отново се връщаха лека-полека към центъра на града. Отбихме в един от страничните пътища и напредвахме по междинни улици, чийто асфалт се влошаваше от време на време.

След медийните кули със съвременните конструкции гледката изведнъж се смесваше. Непосредствено до новите, поддържани и модерни сгради имаше полуразрушени сервизи за ремонт, ателиета за железни изделия и складове за строителни материали. Дори сградите оредяваха все повече. Ако стане нещо, беше невъзможно да се избяга оттук, особено в този вид. Със собствените си крака приближавах като агънце към капана.

Все повече губех доверието си в Хасан, за когото вярвах, че ще запази съществуването си въпреки София и въпреки всичко останало.

— Ето, дойдохме!

Мястото, което посочи София, бе обградено с високи стени, а желязната порта за коли беше затворена. При приближаването ни вратата се отвори сама. Продължихме към вътрешен двор, покрит с чакъл. Нито обичам да вървя върху такава настилка, нито успявам.

Сградата, пред която пристигнахме беше нова. Двуетажна. Но вътре, дори около нея, нямаше никакви признаци на живот.

София показа в последния момент, че са й останали някои човешки чувства, като каза на понечилия да слезе от колата Хасан:

— Ти стой! Ако има нужда, ще те извикаме. Да не те намесваме сега и теб.

Изкачихме стълбище с три стъпала и влязохме в сградата. София напредваше ентусиазирано и решително.

Стъпките ни издаваха звуци на токове върху повърхността от имитация на гранит, тези звуци се отразяваха и се увеличаваха в празното и широко пространство. Накратко, с всяка допълнителна подробност положението ставаше все по-страховито.

Притеснявах се от ехото на гласа си и прошепнах:

— Май няма никой друг освен нас.

София дори не се обърна.

Отпред се отвори широка двойна врата, от нея излезе пълничък човек с кръгло лице и очила и се насочи към нас. Доколкото си спомнях, Мехмет Себил не изглеждаше така. Не можеше да се е променил толкова, откакто не сме се виждали.

Прескочи частта с поздравите и ни показа пътя с думите: „Минете, очакват ви.“ Лицето му бе невероятно сериозно, а погледът му беше жив и игрив, като на непослушните деца.

Личеше, че мястото, в което влязохме, беше проектирано и обзаведено като кабинет на шеф. Бе снабдено с всякакъв вид детайли, които се очакват на такова място. Намираше се в ъгъла на сградата и затова имаше изглед и към зелената градина, и към чакъления двор с вид на паркинг, откъдето дойдохме ние. Бяха наблюдавали пристигането ни стъпка по стъпка.

Във фотьойлите, подредени като за среща, седяха Мехмет Себил — моят приятел! — и още един човек, когото не познавах. И двамата излъчваха напрежение. Старият ми приятел не даваше никакъв признак, че ме познава. Освен че не стана от мястото си, той дори не ни поздрави.

София отправи странен поздрав, приличащ на реверанс, като леко присви коленете си и придвижи единия си крак назад, досущ като Лоте Леня в „От Русия с любов“. Наблюдавах я с учудване и съжаление.

Пълничкият, който ни отвори вратата, също влезе след нас и седна на един от неудобните столове покрай стената. Личеше си, че не е от същата класа.

Гласът на непознатия за мен човек беше почти механичен:

— Седнете, моля…

Това „моля“ не беше от онова гостоприемно „моля“, което ви подканва и черпи. Отидохме и седнахме. Ако съдим по поведението му, личеше, че е по-важен от всички, които се намират тук. Показваше го открито. Може би заради това старият ми приятел Мехмет Себил се притесняваше от него и не ми обръщаше внимание.

— Здравейте, господин Мехмет, отдавна не сме се виждали — поздравих аз и доближавайки се до него, подадох ръката си.

— Да… така е… — измрънка той, докато се ръкувахме.

Обърнах се към другия.

— С вас не се запознахме. Здравейте…

— Аз ви познавам достатъчно — отвърна той нагло. Ръката ми увисна във въздуха.

София, която следеше с очи всяко мое движение, ми отправи изпълнен със светкавици поглед, нареждащ да седна. Накрая показа, че одобрява сядането ми.

— Говорих със Сюрея Еронат — започна тя. Звучеше така, сякаш сама е планирала и осъществила срещата.

Човекът директно я беше заплашил и предупредил какво може да се случи, ако не внимават. Посочи ме с ръка и каза.

— Тя е свидетел на всичко.

Задоволих се само с глуповато поклащане на глава.

— Е, и? — попита намръщеното асоциално същество.

— Вие го познавате по-добре, господине. Аз само предавам какво ми е казано. Пратеникът не може да бъде съден.

— Какво сега, ще пием една студена вода и ще си седим ли? Тази работа не може да приключи така.

— Двама души умряха… — намесих се аз. — Не е ли достатъчно? Освен това единият беше напълно невинен.

Направи се, че не ме чува. Все едно ме нямаше. Бях станала невидима и никой не ме чуваше. Веждите му бяха смръщени и гледаше в пространството. Настръхнах. Това май беше позата му за мислене. Всички го наблюдавахме.

— Всъщност и Бусе бе невинна… — добавих аз. Не можах да разбера защо гласът ми преминава в мрънкане. Отново не бях чута. — Сигурна съм, че вие сте поръчали убийството й. — Не съм убедена дали казах това на висок глас, или само си го помислих. Леденият поглед се заби в мен, с което ми даде да разбера, че този път ме чу.

София ме гледаше с тревога. Леко стискаше прекрасните си устни и присвиваше очи, казвайки „млъкни“. Продължавах все повече да настръхвам. А всъщност стаята, в която се намирахме, не беше хладна.

Погледът ми се премести върху Мехмет Себил. И той повтори същото движение по малко по-мъжки начин. Тоест когато сви устните си, не ми се стори, че ще ми изпрати целувка. Бе станал доста немарлив, откакто не съм го виждала. Или може би и преди си е бил такъв, но аз не помнех.

Стана това, което искаха. Млъкнах. Вероятно доминиращата атмосфера на страх се беше отразила и на мен.

Необщителният продължаваше да гледа в пространството и да мисли. Докато той мислеше и аз се замислих. Кой знае за какви шантажи бяха използвани момичетата, които изпращах на Себил. Слава богу, повечето от тях дори не подозираха. Иначе все нещо щях да чуя. Но вече никога…

Май приключи с мисленето, защото проговори:

— В такъв случай нека да анализираме ситуацията…

София се изправи и по това разбрах, че тези думи означаваха „тръгвайте си“. Естествено, и аз си тръгнах.

— А вие вече внимавайте какво правите. Престанете да си врете носа навсякъде. И да знаете, че този път ви се размина леко. Досието ви става все по-дебело. Решете вече от чия страна сте. Ако се наложи, ще се обадим и на вас — каза той.

Днес за втори път ме караха да се откажа от работата си. Първо Сюрея Еронат ми го каза учтиво, сега пък и този вол ме заплашваше открито.

— София ще ви обясни — допълни той.

Придобих опит и затова въобще не понечих да се ръкувам, не подадох ръка и на Мехмет. Последвах София, която се отправи към вратата с бързи крачки.

Закръгленият с лукав поглед се надигна да ни отвори, когато асоциалното същество се обади със заповедническия си глас:

— Кой е човекът в колата?

И двете замръзнахме. Вероятно беше видял Хасан.

— Защо го доведохте тук?

— Идваме от погребение. Освен това на него може да се разчита — каза София. — Мой близък е…

Тишина.

— Да не се повтаря — добави той ледено.

Замислих се, че в бъдеще, когато се сетя за този момент, ще помня само свалените платна на София и ще се смея, подсещайки се какво нещо е смазващото господство.

Веднага след като излязохме през вратата, попитах:

— Кой е този вол?

— Тихоооо… — просъска София.

Мълчахме, докато стигнем до колата.

33

Когато влизах вкъщи, се чувствах потисната. Бях решила да забравя веднага щом изслушам нещата, които ми разказа София по време на пътуването. Исках да избягам някъде, където техните пипала не стигат, в някоя друга държава, да емигрирам в Панама, смятана за Шангри Ла на тези, които искат да сменят самоличността си и да се скрият.

Госпожа Сатъ продължаваше да си работи.

Посрещна ме с: „Добре дошъл, господине.“

„Господинът“ се разхождаше с минипола. А на главата си имаше шапка, голяма като тава. Попитах я дали някой ме е търсил.

— Телефонът звъня, но не вдигнах, господине. Оставиха съобтение — каза тя. — Ще ги чуете.

— Не се казва „съобтение“, а съобщение — рекох аз, докато влизах вътре.

Започнах да се потя. Веднага съблякох роклята си, за да не я намокря. Един студен душ щеше да ми се отрази добре. Ако се къпя достатъчно дълго, можех да изчистя не само тялото си, а и душата и ума си. Но исках първо да чуя съобщенията.

Първото беше от Хасан. Предлагаше да отидем заедно на погребението, ако все още не съм излязла. Закъсня и дойде със София. По-късно щях да помисля по този въпрос. Трябваше да дръпна Хасан и да поговоря хубаво с него. Не биваше да постъпва така с мен, при положение че всеки ден се срещаме лице в лице и ме гледа в очите. Постъпваше младежки и беше прекалено ентусиазиран за всичко. Бях сигурна, че не е злонамерен, действията му бяха такива единствено поради липсата на опит и прекаленото любопитство. Освен това, ако е истина, както твърди, той дори все още не е официално гей. Беше нещо неопределено. Какво означава показването на цепката на задника си? Ядосах се здраво, като се сетих.

Али беше оставил две съобщения едно след друго. В първото казваше, че е получил плика, донесен от куриера. Личеше, че все още не е инсталирал диска. Не знаеше за Джон Прюит. С второто съобщение предаваше, че хората от „Wish & Fire“ са се обадили и гледали положително на нашата оферта. Както винаги се получава, по отношение на парите гласът му цъфтеше от радост.

Следващото съобщение беше безмълвно. А в последвалото го гласовете се смесваха. Мъжки глас се обаждаше от мобилен телефон от много шумно място, където нямаше добър сигнал. Реших, че е от моите почитатели. Не можах да позная гласа, но ако се съди по думите, които хващах от време на време, беше някой, с когото бяхме правили много неща заедно. Прииска ми се Сатъ да не е слушала точно тези съобщения.

После се беше обадил Кенан. Казваше, че предишното съобщение също е от него, и се извиняваше за шума. Този път беше оставил по-изчистено и разбираемо съобщение. С най-порнографски език разказваше колко много ме иска. Ако е чула тези неща, Сатъ със сигурност е почервеняла.

След това имаше още едно съобщение без глас и приключиха. Бях за два часа навън и очевидно телефонът не бе спрял да звъни и за миг.

— Госпожо Сатъ, нарежи динята в кухнята. Аз влизам под душа. Сложи я във фризера, за да се охлади малко, докато изляза — казах аз и влязох в банята.

Когато излязох, динята беше готова. Когато съм наоколо, Сатъ винаги удължава работата си и бърше дълго праха на вещи, които дори не би докоснала, когато ме няма. Добре, не съм болен на тема педантичност, но най-естественото ми право е да очаквам домът ми да е чист. Има случаи, в които съм сигурен, че си е тръгвала, след като е изгладила само една-две дрехи.

Всъщност възнамерявах да я накарам да събере натрупаните в компютърната стая списания и дискети, както и да развърже и подреди вързаните вече на възел десетки шнурове и кабели. Исках също така да изчисти хубаво и клавиатурата. Казах й. Когато стигнахме до кабелите, тя рече:

— А, мен ме е страх. Има ток… Да не ме удари през лятото…

Сякаш ако я удари през зимата, ще бъде нормално!

— Няма — казах аз, — нищо няма да ти се случи. Ще ги извадим от контакта. Ще ги подбереш и ще ги изчистиш, след това аз ще ги включа.

— Така става — съгласи се тя. — Ако искате, дори ще ги вържа. Или да ги оплета хубавичко?

Не, не исках кабелите на компютъра ми да бъдат оплетени в безсмислен модел за сплетена коса.

— Ти ги изчисти, пък ще видим — казах аз.

Влезе вътре и веднага се обади:

— Хайде, елате да ги извадите от контакта, за да ги изчистя.

Сякаш не беше тя тази, която използва прахосмукачката, ютията и кухненския робот. Отидох и направих каквото искаше. Наведе се, влезе под масата и започна да разплита кабелите. Знаех, че вътрешно ме псува. Изключих дори и клавиатурата и я сложих пред нея. Казах й да я избърше с препарат, без да я мокри много.

Докато Сатъ приключи и си тръгне, разглеждах списанията и почетох малко книга. Тя не стоеше много. Имаше навика да си тръгва преди четири. И този път стана така.

— Има ли още нещо друго? — попита тя, когато се изправи пред мен, вече облечена.

Щом си тръгна, погледнах клавиатурата, от нея почти се стичаше вода. Естествено, с това искаше да ми покаже, че не бива друг път да я карам да го прави. Имахме дълго минало. Разбирах посланията й. Обърнах клавиатурата и я поставих на слънце на прозореца. Докато я слагах, доста понапсувах Сатъ. Щеше да се наложи да си купя нова, ако тази не работи, след като изсъхне. Новата ще бъде и чиста.

Кабелите не ги беше оплела на плитка, но ги беше увила с една широка червена панделка. Беше се получило отвратително и смешно. Можеше да остане така за известно време.

Възнамерявах да си почина малко, преди да тръгна за клуба. Ако Кенан се обади пак, щяхме да го обмислим.

Тъкмо се излегнах, и се звънна на вратата. Връзката, която се развиваше между лягането ми в леглото и звъненето на вратата, беше започнала да ме дразни. Но като помислих, че може да е Кенан, изтичах и отворих.

Разочарование! Срещу мен беше Хюсеин. Лицето му, очите му не приличаха на нищо. Имах намерение да му се разкрещя, което се изпари, като видях състоянието му. Не беше трудно да предположа какво бе станало. Пуснах го вътре.

— Какво се е случило с теб? — попитах.

— Твоите хора го направиха.

Гледаше като малко коте, останало на улицата.

— Кои са тези мои хора?

— Ми те, защо ли ги криеш, тези, които искат да получат това, което притежаваш. Взеха плика, който изпрати. След като не разбраха какво е, решиха да ме пребият, за да ме накарат да говоря.

— Много съжалявам. Извинявай — казах аз.

— След като разбраха, че не е това, което търсят, ме оставиха. По едно време си помислих, че ще ме убият. Оказаха се милостиви.

— Ходи ли в полицията? — попитах.

— Какво ще направи полицията? Аз съм таксиметров шофьор, забрави ли… Ако попадна на добър полицай, ще ме изслуша, ще ми каже, че съжалява, и ще ме изпрати.

За днес той беше вторият човек, който чрез бой беше принуден да говори. София беше прикрила следите от побоя благодарение на грима. Хюсеин не беше успял.

— От два дни насам ме бият. Няма място, което да не ме боли.

Извиних му се отново.

— Ти нямаш вина — рече той.

— Все пак тези неща ти се случиха заради мен.

— Не — каза той, — всичко е заради моята глупост. Аз тръгнах по петите ти. Като чух, че има твоя поръчка, сам скочих да я изпълнявам. Иначе щеше да отиде друг от стоянката. Сам се натресох, мислейки, че получавам възможност, като се върна, да дойда при теб и да ти кажа „предадох я“.

Флорънс Найтингейл в мен започна да се пробужда. Веждата му беше сцепена. Протегнах ръка към раната. Кръвта беше засъхнала.

— Отиде ли на лекар поне?

— Не, дойдох първо при теб…

Следите от йод по лицето му го издаваха, че лъже. Разбра кое ми направи впечатление.

— Отбих се в аптеката. Там ме превързаха.

— Добре — казах аз. Дръпнах си ръката и спрях, Флорънс можеше да изчака.

Гледаше ме в очите. Както споменах, погледът му беше като на котенце, молещо „вземи ме“.

— Гърбът ми е зле, всъщност на лицето ми няма нищо — каза той.

И веднага свали дрехата си и показа гърба си. Наистина го бяха наредили добре. Протегнах ръка и го докоснах.

— Не пипай! Много ме боли.

— Трябва да си направиш превръзка с алкохол.

— Ти би ли ми направила? Не мога сам да стигна до гърба си…

Нямаше и следа от мазната му усмивка. А Флорънс Найтингейл в мен се вълнуваше неустоимо.

— Добре, а как беше с Мюжде?

Всъщност не трябваше да задавам този въпрос. Но не можах да се въздържа.

— Никак. Нищо не сме правили. Исках да те накарам да ревнуваш. Това е. След като ти ми се ядоса и си тръгна, и аз станах и се прибрах у дома.

За мен бе удоволствие да повярвам на думите му. Сигурно на лицето ми се беше появила усмивка, в противен случай нямаше да посмее да ме целуне. Половината му устна беше подута, но целуваше хубаво. Честно казано, хареса ми. Отговорих му. След като получи отговор от мен, ме прегърна. Ръката му откри зърното на гърдата ми, което веднага се беше втвърдило. Като го прегърнах, за момент остана без дъх от болка, присви очи и стисна зъби. След това пусна едно дълбоко стенание. Паникьосано си махнах ръката. А той я хвана и я сложи на подходящото място.

Беше вечер, но въпреки това времето се затопляше.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.